© AEON GROUP spol. s r.o.

www.aeon.sk

Spiaci, Zobuď sa!

Samuel Sagan

Atlantské Tajomstvá

Zväzok 1

Štvrté vydanie

Translation © Peter Bezemek

ISBN 978-80-89285-10-5

POĎAKOVANIE

Najprv a predovšetkým Pánu Ganovi, ktorého nepretržitý tok inšpirácie bol hnacou silou pre začatie, vytrvanie a dokončenie tohto epického románu.

Ďalej chcem spomenúť priateľov, ktorí podporovali spisovateľský zámer svojím entuziazmom, pomohli prepracovať množstvo scén a odstrániť z nich chyby: Catherine Ross a Ruth Camden, ktoré boli počas deviatich mesiacov mojimi ISIS konektormi, za účelom preskúmania archívu Clairvision a zhromaždenia materiálu, ktorý slúžil ako základ pre toto dielo; Oonagh Sherrard a Philip Joseph, s pohnutím spomínam na naše diskusie o štvrtej ráno ohľadne „skutočne dramatického“ písania scén; Samantha Livingstone, ktorej kritika ma motivovala k pridaniu Knihy Kráľa Nagaov (a pri tej príležitosti aj tretieho zväzku); Orna Lankry a Coral Noonan, ktoré ma povzbudzovali, aby som napísal Atlantské Tajomstvá ako trilógiu v štyroch zväzkoch; Janis Lander, veľká fanynka kráľa Nagaov; Rosa Droescher; Anne Barbato; Karen O’Connell; Nathalie Brown, ktorej dlho zabudnutý darček úplne premenil tento román.

Nakoniec, ale určite nie na poslednom mieste, vďaka Džervinovi výnimočnému, priateľovi a majstrovi v Hrome. Bez neho by sa nič z tohto nikdy neudialo. Všetka sláva učiteľovi!

Poznámka k používaniu kurzívy

Kurzíva bola použitá pre poukázanie na nasledovné:

1. Citáty zo Zákona Melchisedeka, napríklad:

Jedným z najviac nepochopených zo všetkých veršov Zákona bol „Jeden Zákon, jedna cesta! Pochválený buď Pán Melchisedek!“

2. Rozprávanie bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov:

Biely Orol odpovedal,

„Duša Výšin,

Dieťa večnosti,

Čakal som na teba ešte predtým, ako vznikol čas.

A ty prichádzaš, žiarivá,

Dochvíľna na kozmické stretnutie,

Robíš Matku Svetla pyšnou na svoje semeno.“

3. Rozprávanie ľudských bytostí, keď sú pozdvihnuté na úroveň vedomia bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov (preto zahŕňa aj komunikáciu cez silu Hrotu). Napríklad:

„Džervin!“ zavolal som cez Hrot. „Prosím, urobte niečo! Rýchlo!“

4. Niekedy je kurzíva použitá na zdôraznenie určitého slova vo vete, napríklad:

„Džervin,“ povedala Teyani, „keby to nebolo z tvojich úst, nikdy by som neuverila tomuto príbehu!“

Avšak od Zväzku 3 ďalej, kvôli zvýšenému výskytu konverzácií s anjelmi, bohmi a Lietajúcimi Drakmi (kategórie 2 a 3), boli bežné výrazy zo Zákona Melchisedeka ponechané bez kurzívy.

Atlantské Tajomstvá — Tetralógia

Zväzok 1

1. Kniha Začiatkov

2. Kniha Blažených Spiacich

3. Kniha Volania Osudu

4. Kniha Lososového Rúcha

5. Kniha Mystérií Eisraimu

6. Kniha Veľkého Draka Hlbočiny

7. Kniha Korenia Nefilim

Zväzok 2

8. Kniha Bieleho Orla

9. Kniha Elyani

10. Kniha Kráľa Nagaov

11. Kniha Kniežacieho Apartmánu

Zväzok 3

12. Kniha Lietajúcich Drakov

13. Kniha Stretnutí so Zlom

14. Kniha Rituálu Vystúpenia

15. Kniha Sveta Bohov

Zväzok 4

16. Kniha Nefilimských Obrov

17. Kniha Paradoxov vo Výšinách

18. Kniha Smrti Strašnej

19. Kniha Polí Pokoja a Rytierov Apokalypsy

20. Kniha Posledných Dní

21. Kniha Údolia Nekromancera

22. Kniha Virdžínie a Hirama

1 — Kniha Začiatkov

1.1 Zem Príchodu — návšteva Lietajúceho Draka

Dávno, pradávno, vo vesmíre, na samom okraji sféry Melchisedeka…

„Zdravím ťa, Lietajúci Drak, Pán Melchisedek ma vyslal, aby som ťa privítal.“

„Buď pozdravený, Biely Orol bohov, dlho som putoval, kým som sem prišiel.“

„Čistá fontána nám prezradila, ako si putoval stovky eónov, prekročiac Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti a aký vzdialený, zvláštny a odlišný je tvoj priestor.“

„Vskutku veľmi odlišný, Ó, Biely Orol bohov, a mnohé sú divy, ktoré ma postretli na ceste do tvojich sfér. Dovoľ mi teraz prehovoriť o účele mojej návštevy. My, Lietajúci Draci, sme z našich odľahlých sfér diaľav uzreli v tvojich sférach zvláštne svetlo. Potom sme stretli Hrom, tvojho ambasádora, ktorý k nám prišiel, prekročiac Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti. Hrom nám zvestoval, že svetlo, ktoré sme vídali, je zlatá sieť, ktorú utkal tvoj Pán Melchisedek.“

„Pochválený buď Pán Melchisedek! Táto sieť, ktorú ste vy, Lietajúci Draci, zahliadli, bola vskutku utkaná naším Pánom Melchisedekom. Voláme ju Sieť Lásky.“

„Podivuhodné a jedinečné je Svetlo Siete Lásky, to som prišiel povedať. A taktiež, že Lietajúci Draci budú tvojimi spojencami, aby tvoje svetlo mohlo rásť a žiariť cez sféry a diaľavy.“

„Požehnané je naše meno, keď sa také mocné inteligencie vyhlasujú za našich spojencov! Ó, Lietajúci Drak, keď začujú túto slávnu zvesť, všetci bohovia sa zaradujú a po nich všetky tvory v našich sférach. Teraz a pre sladkosť Kozmických Vôd, dovoľ mi predostrieť pozvanie od nášho Pána Melchisedeka: Lietajúci Drak, zostaneš s nami?“

„Ó, Biely Orol bohov, nech ti Matka Svetla poďakuje za tvoje pozvanie, ktoré vskutku ako Vody sladké je, ale dlhé putovanie mám ešte pred sebou. Iné sféry diaľav, ďalekých nocí a eónov podivuhodnosti musím navštíviť; a potom opäť prekročiť Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti.“

„Ak ťa Matka Svetla volá inam, a nemôžeme si navždy podržať privilégium tvojej prítomnosti, Ó, Lietajúci Drak, ponechaj niečo zo svojho semena v našich sférach, aby mohlo osvietiť naše semeno a inšpirovať všetky tvory.“

„Nuž potom, Biely Orol, ponechám niečo zo svojho semena v tvojej Sieti Lásky, aby mohlo splynúť s tvojím a jedného dňa sa smelo vrátiť do mojich vzdialených sfér a prinieslo zvesti a slávne Svetlo tvojho Pána Melchisedeka.“

„Ó, Lietajúci Drak, budem sa starať o tvoje potomstvo. Láska ťa sem priviedla, preto sám zaistím, aby tvoje deti stretli Lásku — Lásku, ktorá bude veľká a zriedkavá medzi bohmi aj ľuďmi, Lásku, ktorá bude žiariť.“

„Navždy Láska, Biely Orol bohov! Moje deti budú chrániť deti tvoje a pochválim tiež teba a potomstvo tvoje pred Matkou Svetla, keď ju stretnem za Priesmykom Večnosti. Ale počas môjho pobytu tu, je mojím prianím uzrieť všetko, čo mi tvoj Pán Melchisedek dovolí, aby som mohol vziať toto vedenie naspäť do mojich sfér diaľav.“

„Pán Melchisedek si želá, aby si videl všetko, čo si môžeš v našich sférach priať. Za týmto účelom ustanovil Ganu, veľkého tanečníka, vzdelaného medzi bohmi a znalca Hlbokého Draka, ktorý je Matkou Nekonečnej Noci. Všetko, čo sa dá uzrieť v našich sférach, on pozná a rád ti to ukáže.“

1.2 O sedemdesiatpäťtisíc rokov neskôr, Atlantída, svätyňa Eisraimu

Keď Džervin prvýkrát nadobudol aké-také vedomie, po jeho boku stála Marka. „Pochválený buď Veľký Apolón, Džervin Hromu, ambasádor nášho Pána Melchisedeka[1],“ zašepkala mu do ucha.

Miestnosť sa naplnila dunivou prítomnosťou. Hlasné, sykavé zvuky, ako zúrivé hady, otriasli pokojom noci a roztrhali mäkký obal trblietavého svetla, ktorý trpezlivá Marka utkala okolo spiaceho tela. Z diaľky zašepkal záhadný cudzí hlas, „Priestorová Matica, prepojenie času dokončené.“ Bol to len nebadateľný výdych, nepravdepodobná nitka významu v kozme posiatom zahmlenými tajomstvami, ale plodná starobylými silami nepochopiteľnej veľkosti. Keď ho Marka začula, zachvela sa. A v neďalekej kaplnke, hlavný kontrolór priestoru tiež začul ten podivuhodný šepot. Žasol a pochopil, že vedený Priestorovou Maticou, Džervin Hnedého Rúcha — ktorý napriek tomu, že mal menej ako tridsať rokov, ovládol všetky sily Majstrov Hromu[2] — sa vrátil z ďalekých sfér Lietajúcich Drakov. Teraz vstupoval do tela, ktoré tridsaťdva týždňov hibernovalo pod odborným dohľadom a nežnou starostlivosťou Marky, mladej kňažky Malchaska.

S úplnou ľahostajnosťou voči zákonným nutnostiam pomalých prechodov, opatrných znovunapojení a postupných prebúdzaní, Džervin sa usmial.

Marka nebola ani najmenej prekvapená — umeniu cestovania sa učila od Džervina a tak vedela, čoho je ten muž schopný. Nežne zaspievala starodávnu rituálnu uspávanku, ktorou vzývala svojho anjela Výšin[3] „Ó, veľký Malchasek, krídla nekonečnosti, tichá plnosť, ktorá hýbe svetom, ochraňuj toto novorodené dieťa.“

Použijúc jej hlas ako niť, Džervin sa naraz vtiahol naspäť do svojho tela a otvoril oči.

Marka bola malá tmavovlasá žena z južných krajov. Nebola krásna, ale to, čo ju robilo zvláštnou medzi všetkými kňažkami Eisraimu, boli jej oči. Pohľad do Markiných očí bol ako zachytenie záblesku prapôvodnej nádhery, ktorá sa z kráľovstva dávno vytratila — okúzľujúca, iracionálna oslava svetla sláviaceho roztopašnosť, ktorá prúdila svetom krátko potom, ako bol dokončený.

Mladý Džervin, ktorý nosil dlhé hnedé rúcho Majstrov Hromu, pohliadol do očí kňažky odetej v oranžových šatách rádu Malchaska. Svetlo sa stretlo so svetlom a nastala plnosť.

„Vitaj, priateľu! Svietiš čarom diaľav[4],“ zažiaril Markin úsmev. „Aké neobyčajné veci si musel vidieť!“

Džervin sa stále usmieval; po svojej dlhej odysei potichu znovuobjavoval kúzlo jej očí. Pre neho cesta netrvala sedem mesiacov, ale sedem eónov. Lebo vo sférach diaľav môže byť čas natiahnutý, zakrivený naspäť, koncentrovaný celý do jediného bodu a donútený explodovať v líniách, ktoré sa rozbiehajú do všetkých smerov; a opäť roztiahnutý a zakrivený do nekonečnosti časových paradoxov.

Džervin nepoužil svoj fyzický hlas. Po takom dlhom hibernovaní bolo pravidlom, že žiadna časť tela sa nesmela pohnúť aspoň tri dni, najlepšie sedem. Prehovoril k Markinmu vedomiu cez hlasový kanál priestoru. „Marka, múdra žena Zákona, aká radosť, opäť ťa vidieť!“

„Tak netrpezlivo som čakala na túto chvíľu, môj priateľ v Zákone!“ Marka použila svoj normálny hlas.

„Moje telo prekypuje úžasnými energiami — je omnoho čistejšie, ako keď som odchádzal. Aký zázrak sa ti to len podaril, Marka! Necítim nič z tej tupej zahmlenej ochabnutosti, ktorá zvyčajne postihuje cestovateľov, keď sa vrátia do svojho tela. Ako ti kedy budem môcť poďakovať za takú skvelú starostlivosť?“

„Neďakuj mne, Džervin, poďakuj Malchaskovi, veľkému anjelovi. To jeho svetlo som vlievala do tvojho tela. Povedz mi, priateľu, aké to je, opäť byť v ľudskom tele, po rozprestretí sa v nekonečnosti priestoru na takú dlhú dobu?“

„Ako byť zlisovaný do maličkej bodky. Vedomie Lietajúcich Drakov je nezmerné, Marka. Ďaleko za čímkoľvek, čo ľudská myseľ dokáže pochopiť.“

„Vízie, ktoré si mi posielal, boli strhujúce.“

„Takže si ich dostala!“ tešil sa cestovateľ.

„Každý deň, každú noc — každú hodinu! Obrazy boli také nádherné, až ma často dohnali k slzám radosti. Tie, ktoré si poslal, keď si bol na ceste späť, boli obzvlášť dojímavé.“

„Priesmyk Večnosti?“ spýtal sa Džervin a rozmýšľal, ako asi vyzerali Markine oči, keď plakala.

„A Priepasť Hlbočiny, kde je možné vidieť Matku Svetla, ako sa usmieva. Ten bol zo všetkých najkrajší.“

„Mm…“ súhlasil Džervin a zmenil tému, „Marka, Lietajúci Draci[5] ma dotlačili k sľubu, že prvou vecou, ktorú urobím po návrate do kráľovstva, bude otázka na rád Bieleho Orla[6], o ktorom som, nanešťastie, nikdy nepočul. Môžeš mi o ňom niečo povedať?“

„Je to ženský rád. Veľmi starý.“

„Máme v našej svätyni nejaké z jeho kňažiek?“

„Viem, že v ženskom krídle svätyne bola kedysi kaplnka Bieleho Orla. Ale to muselo byť pred viac ako sto zákonnými rokmi. Myslím, že rád Bieleho Orla sa z kráľovstva viac-menej vytratil.“

„Nuž, Marka, tak toto sa zmení. Dal som Slovo Hromu — nájdem Bielych Orlov a urobím pre nich v Eisraime hniezdo!“

„Dal si Slovo Hromu?“ zasmiala sa Marka, jej oči opäť zažiarili zábleskom úžasu. „Ale to je mimoriadne, Džervin!“

„Lietajúci Draci sa vyhlásili za spojencov Majstrov Hromu.“

„Chceš povedať, že si dojednal spojenectvo medzi Hnedým Rúchom a Lietajúcimi Drakmi?“ žasla Marka.

„Lietajúci Draci udelili môjmu rádu celú záplavu darov, Marka. Umožnili nám plný prístup k svojim Univerzálnym Bankám Znalostí. A udelili Majstrom Hromu povolenie používať Priestorovú Maticu, fenomenálny navigačný systém, ktorí používajú pri cestovaní sférami. Povedali tiež, že mi poskytnú svoju podporu pre kľúčovú úlohu, ktorou ma má Orest, môj učiteľ, v blízkej budúcnosti poveriť. Ale to všetko pod jednou podmienkou: Hnedé Rúcho poskytne Bielym Orlom úplnú a bezpodmienečnú podporu; a dokonca sa s nimi podelí o niektoré zo svojich najcennejších tajomstiev. Keby som nato okamžite nepristúpil, Lietajúci Draci by ma vyhodili zo svojich sfér a už nikdy by ma k sebe nepozvali.“

Markin úžas spôsobil, že jej oči vzplanuli nádherou starodávnych svetov. „To je teda príbeh!“

„Poézia v diaľavách. Začalo to už dávno. A Lietajúci Draci veria, že jedného dňa, vo vzdialenej budúcnosti, deti Bieleho Orla poletia do ich sfér a nastane iluminácia Lásky. Nazývajú to Veľkým Zhromaždením Orlov.“

„A ako chceš nájsť týchto Bielych Orlov, Džervin?“

„Lietajúci Draci mi povedali, že Barkhan Zér, mocný Majster Hromu, vie o jednom z Bielych Orlov a nasmeruje ju ku mne.“

„Barkhan Zér, legenda! Ale neopustil on svoje telo pred viac ako šesťsto rokmi?“

„Áno, teraz žije vo sférach Výšin. Ale to nie je pre Lietajúcich Drakov žiadna prekážka. Už sa s Barkhan Zérom skontaktovali a všetko s ním dohodli.“

„Džervin, vieš, čo hovoria múdri ľudia Eisraimu o tvojom učiteľovi Orestovi? Že nie je vždy ľahké ho sledovať, ale človek sa v jeho prítomnosti nikdy nenudí. Tak toto sa stalo aj v tvojom prípade takou pravdou, priateľ môj! Život s tebou je vždy plný udalostí!“

Džervinove oči zažiarili. Križujúc Priesmyk Večnosti, na ceste späť do sfér Melchisedeka, sám sebe sľúbil, že prvý pohyb jeho fyzického tela bude, že chytí Marku za ruku — atlantský spôsob ako ju požiadať, aby sa za neho vydala.

Bola teraz tá správna chvíľa? Džervin sa rozhodol, že je nato priskoro. Pravidlá o tom, že musí ležať týždeň bez pohybu, mu nemohli byť väčšmi ľahostajné. Ale bral ohľad na Marku, jemnú dušu a nechcel k nej byť necitlivý akýmkoľvek spôsobom — hoci by to bola len sladká necitlivosť nevhodne načasovaného vyznania jeho lásky k nej.

„Povedz mi, Marka, čo sa udialo v kráľovstve odkedy som odišiel?“

„Nielen dobré veci, Džervin.“

Stále sa usmievajúc, Džervin odpovedal jedným z úsloví Hromu, „Začnime najhoršou!“

„Bobros, obor, ktorý žije v Údolí Nekromancera, terorizuje ľudí, ktorí žijú v lesoch Nadavanu, zničil celú úrodu a pozabíjal dobytok na severe kraja, pričom zabil aj mnoho pastierov.“

„Bobros, syn Bobrosa… takže tento nefilimský obor rozsieva skazu?“

„Je to oveľa horšie. Použil mágiu Údolia Nekromancera, aby vyvolal starodávne temné sily a rozšíril ich v lesoch Nadavanu ako mor. Zahynuli tisíce stromov, Džervin. A elfovia a víly, ktoré unikli Bobrosovým čiernym mrakom, všetky z kraja utiekli. Ak to bude takto ďalej pokračovať, z Nadavanu nezostane nič. Celá oblasť sa mení na spustošené scenérie mŕtveho dreva a pustej skalnatej zeme. A pred dvomi mesiacmi vypukol v meste Eisraim mor, ktorý pozabíjal stovky ľudí a vyvolal paniku vo všetkých mestách v susedných krajoch. Udiera náhle. Spôsobuje prudké záchvaty a kŕče, pri ktorých sa ľudia zrútia na zem, a trasúcich sa od strachu, zabije ich to do niekoľkých hodín.“

„Prepukla táto nákaza aj v našej svätyni?“

„Nie, ešte nie. Ale v severnej časti kraja, okolo mesta Eisraim, sa šíri veľmi rýchlo.“

„Čo na to hovorí Orest Hnedého Rúcha?“

„Pred týždňom prišiel na stretnutie s Orestom knieža Eisraimu osobne. Deň nato odišiel Orest do lesov Nadavanu a zobral so sebou Ran Gereseta, Esrevina a Melcharda.“

„To znie veľmi vážne! Počula si odvtedy o Orestovi?“

„Iba raz. Pred piatimi dňami mi Orest poslal správu, že chce, aby si sa k nemu pripojil tak rýchlo, ako to len bude možné. Čaká na teba s Esrevinom a Ran Geresetom pri brode Erriby, v severnej časti Nadavanu.“

„Tak rýchlo, ako to len bude možné?“ Džervin zostal zamyslený.

„V rámci rozumných možností, Džervin!“ dodala Marka rýchlo, lebo vedela, aký neuhasiteľný oheň poháňa Džervina, keď ide o službu jeho majstrovi.

Rozumné možnosti a Hrom nešli nikdy dobre dokopy. Pripravujúc sa na priamu komunikáciu so svojím učiteľom, pomocou tajných prostriedkov známym iba jeho kaste, Džervin sa rozhodol, že ešte nenastal ten správny moment, aby požiadal Marku o ruku. „A čo ty, moja dobrá Marka?“ spýtal sa. „Čo sa prihodilo tebe za posledných pár mesiacov?“

Markine oči žiarili inšpirovaným svetlom jej anjela. „Džervin, Džervin… stalo sa niečo nádherné. Požiadala som o vysoké kňazstvo môjho rádu a orákulum mi prinieslo priaznivú odpoveď!“

„Ideš sa stať vysokou kňažkou Malchaska?“ Džervinove oči sa rozšírili.

„Áno, Džervin!“ odvetila radostne. „Prvá z troch prísah už bola vyslovená.“

To znamenalo, že sa nikdy nevydá.

Džervin odvrátil hlavu a zahryzol si do pery, porušiac tak sľub, ktorý dal sám sebe, s Priesmykom Večnosti ako svojím svedkom.

Cítiac jeho nesmierne sklamanie, Marka zvolala, „Ale Džervin… Myslela som si…“ v jedinej sekunde pochopila a zostala zdrvená.

Marka bola človekom veľkej pokory. Vzhliadala k Džervinovi ako k žiarivému bojovníkovi Ducha, predurčenému na najvyššie funkcie v Eisraime. Napriek svojmu mladému veku bol už slávnym liečiteľom, doktorom Zákona a učiteľom niekoľkých okultných umení. Trikrát ho knieža Eisraimu požiadal, aby sa stal jedným z jeho ministrov a Džervin zakaždým odmietol, uprednostniac službu svojmu učiteľovi Orestovi, po celom kráľovstve preslávenému Veľmajstrovi Hromu, ktorého zriedkavé verejné vystúpenia priťahovali davy pútnikov. Marka si nikdy ani nepomyslela, že muž ako Džervin, blízky učeník a priateľ Oresta, by ju niekedy mohol chcieť. Bol najkrajším mužom, akého kedy stretla.

Pozerala na jeho kučeravé blond vlasy, ktoré mu, kým spal, narástli až po plecia, vznešenú bradu, ktorú pár dní dozadu zastrihla, vysoké čelo muža severu a žiarivé sivozelené oči, na ktoré spomínala každý deň počas posledných tridsiatichdvoch týždňov. Zrazu jeho telo nebolo viac telom dieťaťa v jej opatere.

Nádherné svetlo v jej očiach pohaslo a Marka sa rozplakala.

Zničený, Džervin nevedel, čo povedať. Marka bola jeho priateľkou a dôverníčkou viac ako štyri roky. Nielenže bola pre neho stálou oporou, ale bola aj zdrojom inšpirácie. Jeho obdiv k nej narástol natoľko, až si zvolil, že sa vzdá svojej vášne k celibátu, súdiac, že jej spoločnosť ho urobí lepším človekom. Stokrát ju počas minulého roka takmer požiadal o ruku. Ale chcel byť múdry a nehnať sa dopredu ako mladý hlupák v Zákone, ale zvoliť najlepšiu možnú chvíľu. Teraz, keď ju stratil, sotva dokázal uveriť, že mohol byť taký hlúpy.

Marka bola šokovaná krutou realitou. „Ty by si ma bol chcel, Džervin?“ spýtala sa neistým hlasom.

Znovu porušiac pravidlá, len pokrčil plecami. Jej prvá prísaha bola vyslovená. Už sa nedá vziať naspäť.

Ale niektoré veci v živote sú príliš dôležité nato, aby zostali nevyslovené. „Džervin, prosím, odpovedz mi. Bol by si ma chcel?“

Čerpajúc z vysokej fontány Hromu, Džervin zniesol do miestnosti nekonečnú sladkosť. „Marka, múdra žena, porozprávam ti niečo, čo ma Orest naučil pred niekoľkými rokmi, keď oznámil, že ma zasvätí za Majstra Hromu. Varoval ma, že počas deviatich mesiacov, ktoré ma delili od zasvätenia, mi bude predložené množstvo lákavých ponúk a celý rad okolností sa bude usilovať vzdialiť ma od môjho osudu v Hnedom Rúchu. ‘Nemýľ sa,’ povedal Orest, ‘sú to pokušenia prichádzajúce od kniežaťa temnôt.’ A len týždeň nato som bol oslovený vyslancom kráľa Atlantídy, ktorý mi chcel udeliť vysoký úrad v kráľovskom paláci. A to bol len začiatok. V jednej fáze dokonca knieža temnôt poslal jedného zo svojich vyslancov, Afeliona, aby mi predložil ponuku, nad ktorou zastával rozum.“ Džervin stíchol, spomínajúc na hrôzostrašnú epizódu, ktorá ho takmer stála život. „Marka, možno práve to sa deje v tejto chvíli aj tebe. A ja by som nerád bol ten, koho posiela knieža temnôt, aby ťa odlákal od Malchaska.“

„Džervin, sľubujem, že to už nikdy nespomeniem, ak si to nebudeš želať, ale chcem to od teba počuť. Chcel by si…“ Marka zaváhala.

„Pravdaže ťa chcem. Milujem ťa, Marka. Neviem si pre teba predstaviť lepšieho manžela ako Malchaska. Ale keby to nebol on, bol by som hrdý, keby som ťa smel požiadať o ruku.“

Prepuknúc v slzy, Marka vstala a vybehla z miestnosti.

Džervin ju nezavolal naspäť.

1.3 Muž, ktorý vyhovel osobnej žiadosti Barkhan Zéra

„Nadavan, čo sa to s tebou stalo?“ zaplakal Džervin.

Erriba, rovnako ako zvyšok lesa, bola spustošená. Priateľské lesy, do ktorých často chodieval hľadať inšpiráciu, počúvať duchov múdrych stromov a rozprávať sa s frivolnými pixiami, sa zmenili na krajinu smrti. Všetky vodné toky vyschli. Jazerá zmizli, akoby zospodu vysaté nejakým pekelným tvorom. Bezlisté stromy stáli v šoku, vzpriamené a so všetkými konármi; ešte si nestihli uvedomiť, že sú mŕtve. Gnómovia, undiny, elfovia, víly, pixie, duchovia vzácnych rastlín, všetci ušli a zanechali za sebou vyschnutú zem bez akejkoľvek trávy. Každou hodinou sa objavovali nové trhliny uvoľňujúce jedovaté výpary, ktoré páchli ako bahno Podsvetia[7] a zahusťovali hmly tmavými zlovestnými tieňmi.

Keď Džervin došiel k brodu Erriby, z diaľky uvidel siluetu odetú v tmavohnedom rúchu s kapucňou — odev Majstrov Hromu.

Ponáhľal sa, premýšľajúc, ktorý z jeho spoločníkov na neho čaká. Ale ako podišiel bližšie, uvedomil si, že muž je príliš vysoký nato, aby to mohol byť Ran Gereset alebo Esrevin, alebo dokonca Orest.

Džervin zostal prekvapený. V celom kráľovstve bolo menej ako desať Majstrov Hromu, každého z nich dobre poznal, a žiaden z nich nebol taký vysoký ako tento cudzinec. Lenže muž mal oblečené charakteristické hnedé rúcho a jeho energia bola zapečatená nezameniteľnými symbolmi Hromu. Jeho svetlo jasne žiarilo — teplá aura čistého tekutého zlata, ktorá čudne kontrastovala s čiernou pustatinou lesa.

Ako sa Džervin blížil, širokoplecí muž si odhrnul kapucňu, odkryjúc hranatú tvár, krátke čierne vlasy a krátku kučeravú bradu.

„Pochválený buď Veľký Apolón, Džervin, Majster Hromu!“ jeho pozdrav bol prenesený hlbokým melodickým hlasom.

„Kto ste, muž Zákona?“

„Moje meno je Barkhan Zér, mladý muž. Tvoj učiteľ, Orest, ma poslal, aby som sa s tebou stretol a zobral ťa na miesto, kde ťa čaká v spoločnosti Esrevina, Ran Gereseta a niekoľkých našich bratov.“

„Barkhan Zér!“ Džervin sa užasnute zasmial, keďže ho jeho učiteľ poučil o vysokej hodnote smiechu, keď je človek prekvapený alebo šťastný, sklamaný alebo vedený osudom. „Ale ja som si myslel, že žijete vo sférach Výšin!“

„Žijem. Ale dnes sa ti odhaľujem.“

Žmoliac si bradu — vďaka Bohu, že ju Marka neostrihala príliš nakrátko — Džervin si lepšie prezrel toto zjavenie z Výšin. Barkhan Zér vyzeral ako muž, ale jeho črty boli neuveriteľne jemne rysované a žiaril svetlom, ktoré mu bolo zvláštne povedomé.

„Toto svetlo, ktoré je s vami…“ hlesol Džervin zamyslene, „navštívilo ma už veľakrát, však?“

„Veľakrát, áno.“

„Všetka sláva učiteľovi!“ Džervin spojil ruky pred srdcom, spomínajúc v zábleskoch na niektoré z ťažkých situácií, keď svetlo stálo pri ňom. Jedna z najúžasnejších sa prihodila pred šiestimi rokmi v horách Perentijského kraja, keď uviazol v skalnej lavíne. Svetlo Barkhan Zéra ho vtedy prudko sotilo do malej trhliny a zachránilo ho tak pred obrovským balvanom, ktorý sa rútil dole kopcom. Ale zásahy Barkhan Zéra neboli všetky také dramatické. V mnohých jednoduchých situáciách denného života jeho nádherné svetlo Džervina inšpirovalo a zohrievalo jeho Ducha.

„Čomu môžem vďačiť za obrovské privilégium vašej dnešnej prítomnosti, Majster Barkhan Zér?“ opýtal sa Džervin s úprimnou úctou.

„Prišiel som sa zúčastniť dôležitého obradu, ktorý sa má uskutočniť v nadchádzajúcich hodinách. A tiež som chcel s tebou hovoriť, Džervin.“

„Dôležitý obrad?“ z jeho vedomia Hromu sa Džervinovi okamžite znepáčil zvuk tohto oznámenia. „Aký obrad?“

„Ideme učiniť koniec obscénnej mágii Bobrosa, syna Bobrosa. Poďme!“ Barkhan Zér vzal Džervina za rameno a pustil sa kráčať po tom, čo zvyklo bývať peknou cestičkou v lese, a teraz bolo len pásom zubatých okruhliakov obklopeným zdesenými skalami a kostrami stromov. Džervin kráčal po jeho boku, spomínajúc na nádheru, ktorou Nadavan býval a posielal skalám upokojujúce myšlienky.

„Verím, že Lietajúci Draci ti rozprávali o Bielom Orlovi, Džervin.“

„Dúfam, že som sa nedopustil hrubej chyby, keď som dal Slovo Hromu a prisľúbil ochraňovať tento rád, bez toho, že by som o ňom vedel čo len jedinú vec.“

„Ani náhodou!“ odvetil Barkhan Zér s jedinečnou sladkosťou tých, ktorí sú mocní medzi mocnými.

„Keby si bol povedal nie, bol by som sa musel okamžite materializovať vo sférach diaľav a vysvetliť našim priateľom Lietajúcim Drakom, že ich hmloviny supermentálneho svetla ochromili tvoj úsudok a to, čo si mal v skutočnosti na mysli, bolo áno. Čisté áno a áno, ďakujem.“

„Takže toto je cena, ktorú treba zaplatiť, aby človek získal privilégium vášho zásahu, Barkhan Zér — kozmický trapas?“ usmial sa Džervin. „Nečudo, že som toľkokrát v minulosti cítil okolo seba vašu prítomnosť!“

„To nie je dobrý spôsob ako nato!“ zasmial sa Barkhan Zér a zľahka potľapkal Džervina po pleci.

„Poviete mi niečo o tom Bielom Orlovi, ktorého ku mne nasmerujete?“ spýtal sa Džervin.

„Ona je veľkou sväticou. Mnoho sa od nej naučíš, ale najprv ju budeš musieť vytrénovať.“

„Ako sa volá?“

„Teyani.“ Barkhan Zér vyslovil jej meno s láskou a nádychom úcty.

„Slečna Teyani Bieleho Orla. V ktorej svätyni žije?“

„Nuž, to je jedna časť nášho problému, synak. Malá Teyani, ktorá žije ďaleko na západnom pobreží kráľovstva, má iba deväť rokov. Nie je ešte v žiadnej svätyni a nikdy nepočula o Bielom Orlovi — samozrejme okrem snov, kde ju Orol navštevuje každú noc.“

„Chceli by ste odo mňa, aby som išiel a našiel toto dieťa, Barkhan Zér? Mám ju priviesť do Eisraimu?“

„Nie, takto bohovia[8] nerozhodli. Najprv bude musieť nájsť rád Bieleho Orla a vstúpiť do svätyne, kde prijme predbežné zasvätenia. To pravdepodobne zaberie niekoľko rokov. Potom ťa ona sama bude musieť nájsť. Samozrejme jej trochu pomôžeme, aby bolo isté, že ťa nebude môcť minúť. Avšak bohovia trvali na tom, že najprv bude musieť podstúpiť určité skúšky, ktoré posilnia jej dušu a pomôžu jej znovuobjaviť jedinečnú silu osobnosti, ktorá jej bola vlastná v jej minulých životoch.“

„Takže čo mám robiť?“

„Nechaj ju k sebe prísť. Ako som ti povedal, budem pomáhať toľko, koľko len bohovia dovolia. Potom ju vytrénuj. Odovzdaj jej toľko znalostí a síl, koľko len môžeš. A dovoľ jej vytvoriť vo svätyni Eisraimu krásne hniezdo pre ňu samotnú, aj pre jej Orlov.“

Barkhan Zér sa zastavil. Mieriac ukazovákom na Džervinove srdce, zabodol do neho svoje plamenné čierne oči a dodal, „A viac ako čokoľvek ostatné, Džervin, buď jej priateľom.“ Vysoký muž sa odmlčal a potom jemne naliehal, „Jej učiteľom, jej otcom a jej priateľom! Džervin, žiadam to od teba ako osobnú láskavosť: nielen kvôli Lietajúcim Drakom, ale kvôli mne samému, postaráš sa prosím o Teyani?“

Prekvapený slávnostným tónom jeho žiadosti, Džervin na sekundu zatvoril oči. Potom sa jeho hromový pohľad stretol s Barkhan Zérovým. „Moje Slovo Hromu. Postarám sa o Teyani.“

„Ďakujem ti, priateľ,“ odvetil Barkhan Zér mäkko, akoby vysoko zo sfér.

Dvaja muži sa opäť dali do kroku. Dlhú chvíľu išli mlčky, užívajúc si hlbokú atmosféru súcítenia, ktorú Barkhan Zér vytvoril tým, že nevyslovil rozkaz, ale pokorne žiadal o láskavosť; a priateľstvo, ktoré začal Džervin, keď dal svoje slovo s úplnou úprimnosťou.

Ako míňali malé jazierko, ktoré beštia z Podsvetia zabudla dosucha vycicať, Barkhan Zér vyhlásil radostným hlasom, „Mimochodom, Džervin, spolu s Teyani ti pošlem darček!“

„Darček?“ Džervin sa zvedavo usmial. Niet pochýb o tom, že darček od Barkhan Zéra by bol mimoriadny.

„Malého chlapca.“

Pri myšlienke na všetky tie deti, ktoré boli na ceste k nemu, sa Džervin mierne zamračil.

Čítajúc jeho myšlienky, Barkhan Zér vybuchol do smiechu. „A Lietajúci Draci ti pošlú ďalšieho, ale neskôr.“

„Ďalší darček alebo ďalšieho malého chlapca?“ spýtal sa Džervin s náznakom obáv, keď zrazu videl svoju rodinu rozrastať sa nad všetky medze.

„Obidva!“ naťahoval ho Barkhan Zér a smial sa.

„Akou nádhernou matkou by bola Marka pre tieto deti,“ pomyslel si Džervin sám pre seba, keď míňali pozostatky obrovského figovníka. Štiepiac sa pod vlastnou váhou, všetky hlavné konáre sa zrútili a zanechali za sebou oholený totem, ktorý vyčnieval do neba ako nejaký kárajúci prst.

„Piješ čaj z horkých bylín, priateľu?“ spýtal sa Barkhan Zér, pretože cítil Džervinov smútok.

„Myslím, že áno.“ Džervin sa nesnažil zakryť vlnu smútku, ktorá prýštila z jeho hrude.

„Povieš mi o tom viac?“

Džervin pokrčil plecami. „Celé roky som počul Oresta opakovať tento princíp Hromu, ‘Pravda nepočká!’ a myslel som si, že dávam svoje maximum, aby som podľa toho aj žil. Ale pri istom súbore okolností som zabudol použiť tento posvätný princíp.“ Ťažko vzdychol. „A teraz, keď som stratil poklad, nemôžem viniť nikoho iného len seba, všakže?“

„S tým sa nedá veľa urobiť, priateľu. Minulosť sa nedá zmeniť. Radšej treba myslieť na budovanie budúcnosti.“

Džervinovi napadlo, že položí Barkhan Zérovi otázku, ale rozhodol sa, že je hlúpa a zbytočná, takže zostal ticho a hľadel na zdochlinu jeleňa, ktorá hnila pri ceste. Bobrosove čierne umenie bolo také účinné, že nezostali ani žiadne supy, ktoré by zlikvidovali mŕtve mäso. Nasmeroval svoj pohľad na druhú stranu cesty a zbadal ďalšie zdochliny. Jedna z nich ešte stála na nohách, taký náhly bol úder smrti. Hľadiac nahor, Džervin cítil zápach, ktorý visel v hmlách. Keď si uvedomil, že otázka ho nechce opustiť, opýtal sa, „Barkhan Zér, znalec vecí minulých, prítomných a budúcich, urobili by ste pre mňa veľkú láskavosť?“

„Akú, priateľ?“

„Odpovedzte mi na otázku. Bolo to určené a plánované Pánmi Osudu a chcené bohmi, aby sa Marka stala radšej vysokou kňažkou Malchaska ako Džervinovou manželkou?“

„Nie, nebolo,“ odvetil vše vidiaci mudrc vecne. „Keby si ju bol požiadal včas, Marka by sa bola stala tvojou manželkou.“

Džervin našpúlil pery a prikývol. To, čo Barkhan Zér povedal, vedel už veľmi dobre aj sám. Ale z nejakého čudného dôvodu sa cítil lepšie, keď to teraz počul. „Ako som len mohol byť taký zaspatý?“ vyčítal si. Ale v zúfalej bezútešnosti lesa zistil, že sa mu nedá plakať.

Prišla k nemu Barkhan Zérova prítomnosť tekutého zlata. Nevymazala smútok, ale pridala k nemu hĺbku Ducha.

„Poviete mi, aké horké byliny na mňa čakajú pri tomto obrade, na ktorý ma beriete?“

„Žiadne horké byliny, Džervin. Iba nevyhnutné zmeny, ktoré sprevádzajú plynutie času.“

Barkhan Zér hovoril s takou mäkkosťou, že Džervin hneď uhádol. Zastavil sa, zavrel oči a chytil sa za hlavu, „Och, nie! Nejdete mi povedať, že Orest sa chystá opustiť svoje telo, však nie?“

Barkhan Zér položil ruku na Džervinove plece a vyžaroval do neho nekonečný súcit Matky Svetla. Počkal niekoľko sekúnd a potom povedal, „Iba Veľká Obeta zastaví prílivovú vlnu temných síl, ktoré obor Bobros uvoľnil z Údolia Nekromancera. Orest musí dať svoj život, aby sa mohla vykonať masívna očista a nečistá mágia bola poslaná naspäť do priepasti.“

V poliach hviezd, na ceste späť od Lietajúcich Drakov, Džervin spieval hymnu k Veľkej Matke, zato, že mu dala takého učiteľa, akým je Orest, a takú priateľku ako Marka. Ako spieval, Veľká Matka sa usmiala, lebo cítila, aká mocná je jeho láska k nim.

Prišiel o jedného a teraz mal Džervin stratiť aj druhého. Na sekundu bolo jeho vedomie naspäť v nekonečnosti vesmíru a hľadiac dolu do kráľovstva, váhal, či chce byť súčasťou sveta, kde Orest už nebude a Marka bude zamknutá v cele Malchaskovej veže.

„Džervin,“ zavolal ho naspäť Barkhan Zér, „to ale nie je všetko. Keďže Orest, Veľmajster Hromu, odchádza do Polí Pokoja, musí byť nahradený novým nositeľom blesku. Budeš ním ty, Džervin.“

Počuté z hviezdneho poľa, kde sa pod bdelým zrakom Priestorovej Matice plavili gigantické oblaky svetla a farebné hmloviny, táto novinka znela dosť neškodne. Ale keď sa ocitol naspäť v tele a počul ju druhýkrát, Džervin bol zdesený. Až doposiaľ si často myslel, že vysoký úrad Veľmajstra Hromu je úžasný, ako rozľahlá posvätná krypta s dverami otvorenými ku všetkým záhadám stvorenia. Ale zrazu si uvedomil, aká samota ho v tej krypte očakáva.

Okolo dvoch mužov v hnedom zhustli hmly. Súmrak bol na ceste, ale pretože smútil za všetkými tými stromami, nepriniesol žiadne červené tóny, iba tmu.

„Nie je nijaká šanca, že by som mohol odísť s Orestom a nasledovať ho do Polí Pokoja?“ spýtal sa Džervin pokusne.

„Potrebujeme ťa tu, Džervin. Očakáva ťa monumentálna úloha, práca s ďalekosiahlymi dôsledkami. V kráľovstve sa odohrajú dramatické zmeny, až také, že naša línia sa bude musieť stiahnuť do Polí Pokoja. Budeš posledným z nositeľov blesku v kráľovstve, na dlhý, predlhý čas, Džervin. Ty si ten, ktorého sme vybrali, aby zabezpečil prechod a preniesol do Polí Pokoja obrovský archív, v ktorom bude uchovaná atlantská múdrosť.“

Pozorujúc tiché hustnúce hmly, Džervin prikývol.

1.4 Veľká Obeta nositeľa blesku

Barkhan Zér a Džervin prišli na planinu Erriby s prvými svetlami úsvitu. Tam ich očakával neobyčajný obraz.

Bol zapálený veľký oheň. Za ním sedel v meditačnej polohe Orest, s očami zavretými, hlavou zahalenou kapucňou svojho hnedého rúcha. Džervin ho okamžite spoznal podľa jeho dlhej kučeravej striebrosivej brady a jedinečného svetla v jeho aure. Ran Gereset, jeho syn, meditoval po jeho pravici, Esrevin a mladý Melchard po jeho ľavici.

Orest, Veľmajster Hromu, použil celú svoju silu. Spievajúc starodávne hymny Zákona, prebudil obrovský stĺp svetla, ktorý vychádzal z hranice a stúpal vysoko do neba, kde mizol v sivých hmlách. Majestátny obelisk svetla stál vztýčený ako gigantická tyč plná bleskov, pripravená predať Orestovu obetu nebesám bohov.

Ale najneuveriteľnejšou súčasťou scény bolo zhromaždenie stovky Majstrov Hromu, ktorí zostúpili zo sfér, aby sa zúčastnili obety a obradu dosadenia nového nositeľa blesku. Nikdy predtým nevidel Džervin v kráľovstve toľko sily. Oblečení vo svojich dlhých hnedých rúchach, stáli nehybne a mlčky, v dvoch radoch, ktoré vyznačovali širokú uličku, ktorá začínala hranicou. Stojac navzájom tvárou v tvár, priestor medzi nimi sa zmenil na koridor neskutočných zábleskov a rýchlo sa pohybujúcich farebných svetiel.

„Och, môj Bože!“ Džervinovi vyhŕkli slzy úcty.

„Tu sú niektorí z nositeľov blesku, ktorí ťa predchádzali, Džervin. Každý z nich bol Veľmajstrom Hromu.“ Barkhan Zér pomaly viedol Džervina ku vchodu osvetlenej uličky. „Prišli, aby na teba preniesli svoje sily.“

Planina Erriby bola veľkým prázdnym priestorom bez stromov. Na miestach, kde bola planina predtým zelená a bujná, bola teraz holá a sivá. V tejto neskutočnej krajine, učinenej ešte desivejšou úplným tichom a neistými zábleskmi úsvitu, Džervin sa ocitol pri vchode do svätyne svetla. Na druhom konci uličky stál žiariaci obelisk ukotvený v ohni, a za ním Orest.

Teraz, keď zaujal svoju pozíciu pre rituál, Džervin už Oresta nemohol vidieť. Ale Orest ho obklopil svojou prítomnosťou, svojou láskou a prehovoril k nemu cez priestor. „Džervin, moje dieťa v Hrome a drahý priateľ, nadišiel veľký deň.“

„Všetka sláva učiteľovi!“ odovzdal Džervin svoje poďakovanie, ako to robieval vždy, keď stretol svojho majstra. Ale tentokrát nevyslovil slová s radosťou. Ešte nie celkom vyrovnaný s týmto nečakaným zvratom osudu, jeho srdce bolo ťažké. „Chcel by som byť silnejší, Orest. Na svete neexistuje vec, ktorú by som chcel viac, ako byť schopný vykonať obetu namiesto teba, aby na porazenie Bobrosovej mágie mohol byť daný môj život, a tvoj drahocenný nebol vyplytvaný. Toto kráľovstvo bude bez teba smutné a prázdne. A nudné.“

„Džervin, žiarivá duša, mohol by si veľmi dobre vykonať obetu namiesto mňa a premeniť Bobrosa na prach zabudnutia svojou Veľkou Obetou. Ale tým, že dnes odídem, využijem tieto nešťastné okolnosti na uskutočnenie masívneho prenosu síl na teba. Nečistý elementálny sliz, ktorý Bobros rozšíril po krajine, bude mojou obetou nebesám bohov, bude potravou pre najväčší ohňový rituál, aký som kedy vykonal. Za pomoci tejto stovky nositeľov blesku zatrasiem nebesami bohov, Džervin. Ver mi, že toto si bohovia zapamätajú! A dnes v noci sa v tvojom centrálnom kanáli skoncentruje toľko sily, že nič v kráľovstve sa ti nebude môcť postaviť do cesty. A túto silu budeš potrebovať, Džervin! Na konci veľkej úlohy, ktorú pre teba Majstri Hromu pripravili, vykonáš rituál ešte väčšieho významu a rozsahu ako je tento: prenos Archívu.“

„Kto lepší by mohol vykonať taký dôležitý rituál, Orest?“

„Džervin, tvoj čas nadišiel. Teraz je to na tebe, Ran Geresetovi, Esrevinovi a iných, aby ste splnili úlohu. A táto úloha bude obrovská. Pripraviť polia na prenos Archívu ti zaberie aspoň dvadsať rokov. Nezanechávam ti ľahké dedičstvo, priateľ môj. Ale verím, že uspeješ. Máš to, čo k tomu treba. A z Polí Pokoja, budem s tebou počas celej cesty. Okrem toho, budeš nositeľom blesku, do ktorého bolo investované najviac zo všetkých.

Hľaď pred seba, Džervin! Pri západe slnka, keď budeš kráčať uličkou, všetci títo veľkí mudrci zapália tvoj centrálny kanál svojimi silami a v čase, keď dosiahneš hranicu, budem šťastný, ak zostane aspoň jedna vec, ktorú by si ešte nebol dostal a ja ti ju budem môcť darovať.“

Svetlo v uličke sa stalo jasnejším. Na pozadí mesačno-strieborných, kremeňovo-ružových a tmavo zafírových odtieňov, bielo-modré stĺpy podobné bleskom divoko preskakovali od jedného Majstra Hromu k druhému. Žiara sa zdala taká hutná a blýskavé vlny také búrlivé, že Džervin rozmýšľal, či si bude musieť svoju cestu cez svetlo prebojovať.

„Džervin, je veľa vecí, ktoré by som ti chcel povedať, ale čas sa blíži. Po rituále ti Barkhan Zér dá všetky inštrukcie, ktoré budeš potrebovať. Zbohom, môj priateľ v Zákone a ďakujem ti, že si taký, aký si. Priniesol si mi veľa radosti.“

„Všetka sláva učiteľovi!“

„Sláva Bohu, ktorý bol na počiatku, ktorý je a ktorý bude! Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja.“

„Zostaň pokojný a nič nerob,“ zašepkal Barkhan Zér Džervinovi do ucha. „Tvoja rola začína pri západe slnka.“

Orest bol prvý, kto začal spievať. Z jeho úst zaznel pomalý, basový prednes jednej z najstarších hymien Zákona, ktoré chválili Matku Svetla zato, že uviedla stvorenie do pohybu. Súčasne hádzal do ohňa popol a svojím vedomím vyťahoval dúšky temných energií, ktoré Bobros rozšíril po celom Nadavane a ešte ďalej. Malý čierny oblak sa pohyboval nahor obeliskom svetla a zmizol.

Započal jeden z najväčších očistných rituálov všetkých čias.

Dva dni pešky odtiaľ, v pochmúrnom srdci Údolia Nekromancera, obor Bobros, ktorého zrenie bolo veľké, vycítil, že prebieha ohňový rituál a pohŕdavo pokrčil jedným obrovským plecom. Ako zhodnotil záplavu čierneho blata, ktoré bolo z jeho vôle vydávené údolím do krajiny, táto očista nebola žiadnou veľkou hrozbou jeho diabolským plánom. Pri súčasnom tempe by hnedé prasiatka, ako nazýval Majstrov Hromu, pozorujúc ich zhromaždenie svojím tretím okom, potrebovali viac ako rok, aby vyčistili len samotnú planinu Erriby.

Pri druhej hymne, Ran Gereset, Esrevin a Melchard pripojili svoje hlasy k Orestovi. Štyria muži vťahovali do stĺpu svetla malé oblaky Bobrosovho temného vplyvu.

Ale pri tretej hymne sa všetko zmenilo. Nasledujúc Barkhan Zéra, stovka nositeľov blesku začala projektovať Hlas[9]. Ako sa rozpínavé vlny žeravého svetla rinuli z ich úst, zaznel hrozivý mocný zvuk.

Žiara v uličke sa z jasnej zmenila na oslepujúcu. Obelisk svetla sa strojnásobil v šírke a silou hymien boli odporné čierne oblaky vťahované do svetla.

Dole, v Údolí Nekromancera, sa Bobros zamračil. Odhodil kus surového mäsa, ktorý jedol na raňajky a so zvedavosťou sledoval, čo sa stane s tým čudným stĺpom svetla, keď bude napadnutý jeho čiernym dymom. Ale k Bobrosovmu sklamaniu, čoskoro sa ukázalo, že namiesto toho, aby sa zakalil, obelisk bol každou minútou jasnejší.

Na planine Erriby znela záplava Hlasu rovnakou intenzitou. Spievané hymny, oživené silou Hlasu, sa zdali byť nenásytné. Požierali stále väčšie a väčšie oblaky čiernej energie a stravovali ich v ohni obelisku, posielajúc ich nebesám bohov ako obetu. Čoskoro sa stĺp svetla natoľko rozšíril, že Orest a jeho učeníci ním boli pohltení a ďalej rástol, až kým neuzavrel celú uličku a stovku nositeľov blesku, Barkhan Zéra a Džervina s nimi. Spojení vo svetle, neprestajne a neúprosne projektovali Hlas. Nebolo ešte ani osem hodín ráno.

Ustarostený Bobros sa stiahol do svojej jaskyne a začal pripravovať svoju obranu.

Vo svätyni Eisraimu bola Marka prvá, ktorá pocítila seizmické vlny svetla prichádzajúce z planiny Erriby. V jej malej cele v Malchaskovej veži bol vzduch ťažký od smútku, pretože preplakala celú noc a celý deň a noc predtým. Ale hneď ako nositelia blesku začali projektovať Hlas, miestnosť zasvietila bielym svetlom a pocítila pri sebe Džervinovu prítomnosť. Cez priestor sa ho snažila zavolať. V odozve sa svetlo zjasnilo a Džervinova prítomnosť sa stala silnejšou. Nevymenili si žiadne slová. Ale sila mala takú intenzitu a odtlačok v priestore bol taký čistý, že ani raz počas nasledujúcich tridsiatichštyroch rokov, ktoré Marka strávila v miestnosti meditovaním a modlitbami, Džervinova prítomnosť nezmizla. Zostala s ňou a neustále ju podporovala, nielen v prvých rokoch, keď bojovala sama so sebou, aby neušla a nevrhla sa do náručia muža, na ktorého nemohla zabudnúť, ale tiež v posledných rokoch, keď bol rozklad energetických polí Atlantídy taký, že svetlo Malchaska sa už sotva dalo cítiť a jeho vysoké kňažky začali jedna po druhej umierať od zúfalstva a nudy.

V to ráno, niekoľko kaplniek ďalej od veže Malchaska, prorokyňa Muridji zachytila víziu obelisku svetla a začula Hlas nositeľov blesku. „Och, môj Pán Melchisedek! Luciana!“ volala na svoju mladú priateľku, „Luciana! Choď a všetkým to povedz, rýchlo!“

„Čože?“ Luciana Zeleného Rúcha, ktorá zaspala pri svojej meditácii, sa zrazu zobudila a pretrela si oči. „Povedať komu, Muridji?“

„Všetkým, Luciana, povedz to všetkým! A povedz im, aby hneď poslali správu do svätyne Lazéry. Ale povedz im, aby to udržali v tajnosti. Je to pravdepodobne tajný obrad.“

„Ale povedať čo?“

„Orest Hnedého Rúcha prenáša svoju silu na Džervina! Všetku svoju silu! Všetko! Môže to dokonca skončiť Veľkou Obetou.“ A zo svojho prorockého vhľadu malá kňažka dodala, „A Džervin bude musieť ísť a vyzvať obra Bobrosa! A jeden z nich zomrie!“

Muridji Purpurového Rúcha, ktorej klebety boli centrálnou časťou komunikačného systému Eisraimu, posielala správy cez priestor všetkým svojim priateľom a v priebehu niekoľkých minút to vedeli všetci kňazi a kňažky v Eisraime. Kuchári pustili svoje panvice, záhradníci vrecká so semenami, murári opustili svoje staveniská. Všetci sa zbiehali v kaplnkách, a sedeli pokojne a v tichosti. A kňazi, ktorých normálnou funkciou bolo pokojne sedieť vo svojej kaplnke, sedeli ešte tichšie a pokojnejšie. Kravy, ktoré boli vždy mimoriadne citlivé na duchovné vibrácie svätyne, sa zdržali bučania. V malom jazere pred prvou halou Melchisedeka, labute tiež zastali a ryby plávali opatrne. A v kozmickom tichu sa všetci z diaľky vciťovali do gigantickej očisty a prijímali svetlo.

Ku koncu rána už bolo toľko Bobrosovho slizu ponúknutého ako obeta nebesám bohov, že v meste Eisraim začala opadávať ťažká atmosféra strachu a zúfalstva vyvolaná morom. Niektorí ľudia, ktorí sa zrútili noc predtým, sa prestali zvíjať v kŕčoch a zobudili sa, užasnutí, že sú stále nažive. Mnohí z nich sa dokonca nazdávali, že sú predsa len mŕtvi, lebo prebudenie sa zdalo byť takým ľahkým a prirodzeným. A keď sa vrátili ku svojim bežným činnostiam, pozerali sa podozrievavo jeden na druhého, neistí, či sú obklopení duchmi — ale neodvážili sa spýtať, pre prípad, že by oni sami boli duchmi medzi živými.

Keď nadišlo poludnie, lesy Nadavanu boli úplne očistené. Vrátili sa prvé vtáky a v niektorých oblastiach dokonca začalo opäť pršať.

Bobros zúril, keď videl, že očistný rituál je taký úspešný, a zahájil masívny protiútok. Nestrácal čas s nižšími formami mágie. Zišiel rovno do Priepastnej Trhliny, ktorá ležala blízko močiarov pred jeho jaskyňou. Tam, pradávno, keď bolo kráľovstvo ešte mladé, Harmag Nekromancer, syn Azazela Strážcu, vzýval zlovestné sily, ktoré zmenili údolie na temné, prírodných duchov na zlých, hmly na husté a hrozivé, krajinu na ukrutne pochmúrnu a plnú tieňov a vízií pekla — po čom sa údolie stalo známym ako Údolie Nekromancera.

Bobros, ktorý veril, že je cez dlhú líniu obrov Nefilim potomkom Harmaga Nekromancera, pozdvihol vyzývavé ruky k nebu a hlavu obrátil nadol do priepasti. Použijúc Hlas, mumlal záhadnú invokáciu, ktorú sa nenaučil od Bobrosa, svojho otca, ale od Bobrosa, svojho prastarého otca, a ktorú si predchádzajúci obri Bobrosovej línie predávali z generácie na generáciu, snáď od čias samotného Harmaga. Temné vibrácie smrti, ktoré sa začali rinúť z jeho úst, vyvolali okamžitú odozvu. Trhlina vydávila záplavu slizu a údolie okamžite potemnelo. Zúrivé vetry bičovali močiare, k jasavému nadšeniu zlých prírodných duchov, ktorí od čias Harmaga úplne potratili rozum, a tešili sa, len keď na dohľad cítili katastrofu. Čoskoro zlovestná škvrna zabrala celé územie Nadavanu, odplašila vtáky, ktoré sa odvážili vrátiť a vysušila prvé dažde.

Vysoko hore, obyvatelia svetov bohov zhliadli nadol do kráľovstva a so záujmom, ale tiež s určitými obavami, sa prizerali. Sily, ktoré obor Bobros rozpútal, boli také mocné, že sa mohli ľahko vymknúť spod kontroly a zaplaviť celé kráľovstvo blatom čiernym ako smola a narušiť rovnováhu sfér.

Dole v kráľovstve, v citadele, ktorú si obri Nefilim pre seba postavili na najvyšších strmých útesoch a na úplnom okraji Východného Polostrova, aby pyšne prijímali prvé lúče východu slnka, ktoré každý deň osvetlili kráľovstvo, sa čoskoro rozchýrilo, že obor Bobros je rozzúrený a ide sa zúčastniť magického duelu. Obri, vciťujúc sa do mocných energetických polí, ktoré im umožňovali špehovať prakticky každého v kráľovstve, zatajili dych a sledovali, kto vyjde z tejto titanskej konfrontácie ako víťaz.

Ani zhora, ani zdola, z ničoty, v ktorej navždy prebýva, Ahriman, knieža temnôt, sa so záujmom prizeral, pripravený udrieť ako dravec v noci. Rovnako ako bohovia, dobre vedel, že Bobros môže stratiť kontrolu nad silami, ktoré rozpútal.

Keby sa to stalo, bol by spláchnutý a temná prílivová vlna čierneho slizu by Ahrimanovi poskytla perfektnú príležitosť na zahájenie zničujúceho útoku na kráľovstvo, šíriac choroby, vojny a chaos.

Na planine Erriby sa stĺp svetla tak rozšíril, že nezaberal už len uličku a stovku Majstrov Hromu, ale celú planinu samotnú a časť z lesov, ktoré ju obklopovali. Keď počuli, ako sa priepasť ozýva diabolským rámusom, a keď videli hroznú špinu valiacu sa z hlbín, nositelia blesku pozdvihli svoje Hlasy. Spolu projektovali Slovo Hromu, ktoré je Hlasom Zeme a najvyššou silou nebies bohov.

Bolo to desivé, nepredstaviteľné. Chvejúc sa od svojej vlastnej Vôle, Zem sa otriasala, znovu a znovu. A z vyššia ako sú bohovia, udrel do obelisku blesk, ktorý sa premenil na gigantický plameň svetla viditeľný zo všetkých sfér. A hymny Zákona, ešte vyhladovanejšie od toľkého ohňa, začali požierať temnotu, ktorá pokrývala Nadavan.

Bobros tiež pozdvihol svoj Hlas a z priepasti vzýval odpad konca času a nekonečnú tmu, ktorá na konci pohltí všetky veci, alebo aj oveľa skôr, ak temná strana zvíťazí.

Nad oblakmi sa bohovia zamračili, premýšľajúc, či boli ľahkomyseľní, keď nechali veci zájsť takto ďaleko.

Ďaleko na východe kráľovstva, obri Nefilim tlieskali a povzbudzujúco hulákali tak, ako to Bobros ešte nikdy nepočul, taký hlasný bol ich rev, keď vyťahoval bahno z priepasti.

Ahriman, chladný, nezúčastnený, presný, ďalej pozoroval.

Priepastná Trhlina, ktorú Bobros invokoval, sa menila na sopku záhuby chrliacu temnotu namiesto lávy. Pyšný na svoju prácu, Bobros sa zasmial, presvedčený, že žiadna sila v stvorení mu nemôže odolať.

Ale nenásytné hymny pohltili temno hneď, ako sa vyvalilo zo sopky, premeniac ho na obetu svetla, ktoré stúpalo nahor obeliskom.

Bobros, ťahajúc celou silou svojej obličky a volajúc o pomoc na nekromancerov svojej línie, vytiahol z priepasti ešte viac temna. Ale čím viac temna sformoval, tým vyhladovanejšími sa stali hymny nositeľov blesku a tým viac temna sa zmenilo na svetlo.

Bobros videl, že svetlo získava pomaly ale isto prevahu a v hrôze si uvedomil, že Orestova očista by mohla viesť nielen k vyčisteniu moru, ktorý vyvolal, ale aj k očisteniu celého Údolia Nekromancera. V záblesku uvidel seba samého, ako sa stane hanbou svojej línie, ničiteľom nádhery čierneho umenia, ktoré vytvoril Harmag, a ktoré vytrvalo od jeho čias až doteraz.

Keďže vedel, že čas pracuje proti nemu a zo svojho prorockého zraku videl, že Orest sa zaviazal opustiť pri západe slnka svoje telo, Bobros sa rozhodol hľadať útočisko v starobylom nástroji mágie. Bol to trik, ktorý jeho predchodcovia používali v dávnej minulosti, keď bolo na Zemi možných omnoho viac vecí a čas nebol ani zďaleka taký nepružný, akým sa postupne stal.

Bobros, syn Bobrosa, sa pokúsil urýchliť dráhu Slnka, aby súmrak nastal skôr.

To bola jeho osudná chyba.

Magické kúzla, ktoré kedysi dokázali ovládať čas, už dávno prestali mať predvídateľné účinky, aké mali v časoch Harmaga. Pravdou bolo, že čas, ničiteľ všetkých vecí, už dávno zničil svoju vlastnú mágiu. Bobros sotva vyslovil nebezpečnú formulku a všetky veci v Údolí Nekromancera sa začali otriasať.

Bohovia zatajili dych.

Nefilimskí obri na Východnom Polostrove zbledli.

Ahriman sa usmial.

Trhlina záhuby zaváhala, akoby premožená pochybnosťami o sebe samej; a sadze, ktoré dávila, nielenže sa zmenšili v objeme, ale tiež si neboli isté, či vôbec niekedy existovali. Diabolský entuziazmus údolia a orgazmické šialenstvo, ktoré hýbalo zvrátenými prírodnými duchmi, pozerali neveriaco jeden na druhého a hrozné vetry si zrazu neboli isté, ktorým smerom viať. Najprv, zneistený svojím vlastným kúzlom, Bobros rozmýšľal, či sa toto všetko naozaj deje.

Ale v zlomku sekundy si uvedomil, že úplná katastrofa sa chystá zasadiť svoj úder; vlna deštrukcie, ktorá by nerešpektovala nič, ani seba samú, a preto hrozila záhubou všetkému, aj jemu samotnému.

Použijúc celú svoju silu, zareval Hlasom a pokúsil sa trhlinu zapečatiť, aby zastavil všetko, čo sa dá zastaviť, skôr ako sa spustí nezastaviteľné.

Minútu alebo dve, celé Údolie Nekromancera bublalo a z močiarov vychádzali vzdychajúce bubliny.

Potom kúzlo zmizlo a nasledovalo zlovestné ticho. Na sekundu údolie získalo svoju pôvodnú podobu, keď bolo šťavnaté a radostné, a jeho zvlnené svahy zvykol spásať šťastný dobytok.

„Och, doriti!“ zvolal Bobros.

V zúfalom pokuse o znovunastolenie temnoty, obrátil sa smerom k Priepastnej Trhline, „Harmag! Harmag! Vzývam tvoj jed!“ a zadržiaval duchov svojho údolia, odpudzujúc svetlo každým kúskom svojej bytosti.

„Harmag! Harmag!“

Vrhol svoje vedomie do trhliny, rozhodnutý dosiahnuť dno priepasti, mysterióznu oblasť, kde sú tma a svetlo jedným, kde sú ovládnuté všetky sily a všetky veci sú možné.

Napínajúc každý sval svojho obrovského tela, žmýkajúc silu zo svojich obličiek, vzýval, „Harmag! Harmag!“

Z hlbín priepasti odpovedal hladný syčivý dych nekonečnej tmy, obklopil ho a pozýval do dutiny.

Taká veľká bola príťažlivosť, také neodolateľné kúzlo, že Bobros sa hodil do náručia svojej milovanej diabolskej noci.

Skočil do Priepastnej Trhliny.

Obetoval sa a uvoľnil tak do údolia ovocie svojej celoživotnej nekromancerskej vášne pre temnú stranu. Hmly zhustli od jeho jedu a duchovia prírody boli nakŕmení jeho hnevom.

Kradmý záblesk svetla zmizol. Záhuba a pochmúrnosť boli späť.

Údolie Nekromancera žilo.

Medzičasom, impozantná sila nositeľov blesku pokračovala v požieraní diabolského bahna, napätie sa tak zvyšovalo, že za menej ako tri minúty bola temnota, ktorú Bobros rozsial, zneutralizovaná. Nadavan bol úplne očistený a všetky stopy Bobrosovho diabolského vplyvu vymizli z krajiny.

Keď Orest videl, že sila hymien sa chystá zaútočiť na temnotu Údolia Nekromancera, pozdvihol svoje ruky a zastavil rituál, pretože bol múdry a vedel, že všetky veci majú vo svete svoje miesto. Údolie bolo nositeľkou starobylých síl a kvôli jedinečnosti svojej energie si zaslúžilo rešpekt. Víťazstvo bolo úplné, v každom ohľade. Z nečistých vibrácií, o ktorých si Bobros myslel, že nimi môže otráviť Eisraim a susediace kraje, nezostalo nič.

Nositelia blesku stíchli.

Bytosti v nebesách tlieskali, pripravené prijať Oresta ako hrdinu medzi bohmi a ľuďmi.

Na Východnom Polostrove, obri, rozzúrení porážkou svojho šampióna, revali od zúrivosti a prisahali pomstu.

V ničote, Ahriman pokrčil plecami, nedotknutý, a pokračoval vo svojich plánoch nekonečnej temnoty.

„Vyhrali sme, Luciana! Triumf!“ hulákala prorokyňa Muridji.

Luciana si nebola celkom istá, čo sa vlastne vyhralo, ale premožená neodolateľným pocitom víťazstva sa postavila a tlieskala. A všetky kňažky jej kaplnky ju nasledovali. Nahlas sa smiali a gratulovali jedna druhej.

Vďaka Muridji zvesť čoskoro dosiahla všetky kaplnky vo svätyni Eisraimu a každý velebil Oresta Hnedého Rúcha za to, na čo sa spomína ako na ‘očistu Erriby’.

1.5 Mýtus stvorenia nositeľov blesku

Konečne nadišiel západ slnka.

Dobiela rozžeravený obelisk opäť nadobudol pôvodnú veľkosť, no celá planina Erriby bola stále zaplavená bielym svetlom.

Stovka nositeľov blesku stála ticho a nehybne ako piliere svetla, ich aury v plameňoch od nezmernej energie rozpútanej Slovom Hromu.

Džervin, s Barkhan Zérom po svojom boku, stál pri vchode do uličky svetla, s ohňom a obeliskom na druhom konci a Orestom meditujúcim za ohnivou hranicou.

„Teraz!“ Barkhan Zér dal signál, pričom sa dotkol Džervinovho pleca.

Džervin k nemu na moment otočil hlavu a svojimi očami dal zbohom. V skutočnosti hovoril zbohom sám sebe, lebo vedel, že ako vkročí do uličky, už nikdy nebude taký ako predtým.

Tri kroky delili Džervina od koridoru svetla a tajomstiev nositeľov blesku.

Urobil prvý krok, šepkajúc verše Zákona, „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Potom druhý krok.

Z Malchaskovej veže počula Marka jeho zbohom. Odovzdala sa Vysokému Svetlu svojho anjela a zašepkala naspäť, „Zbohom, nádherný muž!“

Ďaleko na severe, blízko veľkého jazera Perentijského kraja, si stará vráskavá žena spomenula na svojho syna, ktorý odišiel pred mnohými rokmi a zaplakala. Zavolala na svojho manžela, „Arvin Zákona! Džervin umiera! Náš syn umiera, už ho nikdy neuvidíme.“ Starý Arvin si zahryzol do pery — zvyk, ktorý pochytil od svojho otca a zdokonaľoval ho počas dlhého života plného sklamaní — a modlil sa k dobrému Pánu Melchisedekovi, aby bol milostivý k jeho synovi. Bol to taký dobrý a šikovný chlapec, keď bol malý. „Prečo, pre Podsvetie, musel odcestovať a nasledovať toho hnedého mnícha?“ Arvin bol zmätený. „Taká škoda! Ako prievozník mohol byť taký šťastný, so mnou a so svojím ujom.“ Povzdychol si, jeho oči upreté na dymiaci oheň uprostred jednoizbovej chatrče, premýšľajúc nad ohromnými nevyužitými príležitosťami a dobrým životom, ktorý mohol Džervin mať, keby len načúval múdrosti svojho otca.

V kaplnke ženského krídla svätyne Eisraimu, bola Muridji Purpurového Rúcha vytrhnutá z meditácie jednou z najjasnejších vízií, aké kedy prijala. „Luciana!“ zašepkala svojím prorockým hlasom, s očami privretými, naplnená úžasom nad tým, čo vidí. „Choď a povedz im!“

„Čo, Muridji?“

„Idú hodiť Džervina do ohňa!“

„Kto?“ Luciana zamrzla od strachu. „Nefilimskí obri?“

„Nie, Orest a jeho priatelia. Och, môj Bože! Ak to Džervin prežije, tak potom… Och, môj Bože!“ Muridji bola prerušená ďalšou víziou, prichádzajúcou zo sveta bohov[10]. „A povedz im, že bohovia…“ začala rozprávať, ale nebeská prozreteľnosť jej zavrela ústa.

Vysoko nad týmto dianím, v nebesách bohov, Synovia Apolóna prerušili svoj let a namierili svoj plamenný zrak na planinu Erriby.

Oveľa, oveľa ďalej, za poliami hviezd a záhadným Priesmykom Večnosti, tiahnucim sa v nekonečnosti na sebe navrstvených svetov a súbežných realít, Lietajúci Drak počul Džervinove zbohom. „Vitaj vo večnosti, priateľ ľudskej hierarchie,“ ozval sa šepot.

A Matka Svetla sa usmiala.

Džervin urobil tretí krok.

Ako vstúpil do uličky, všetko svetlo zmizlo, aj ohnivý obelisk, aj stovka nositeľov blesku.

Videl len tmu obostretú tmou,

Tak ako bolo na počiatku,

Keď stvorenie ešte nezačalo,

Keď čas nezapočal ešte svoju cestu.

Nebolo vľavo ani vpravo, hore ani dolu,

Ani smrť ani nesmrteľnosť.

V neobsiahnutej prázdnote,

Tekutý duch ničoty vial v bezrozmernom priestore,

Lono časov, ktoré majú prísť,

V ktorom všetky možné budúcnosti boli obsiahnuté ako semená.

V tomto Vznešenom Chaose, ktorý bol nikde a zároveň všade,

Zdvihla sa symfónia Hlasov,

Ktoré v tme odhalili Život,

A pripravili zrodenie svetla.

Hlasy spievali Úsvit Stvorenia.

Bol to prvý dych, prvý závan.

A bol stred a okraj,

A zrodili sa hranice, aby nekonečnosť mohla dýchať.

A Hore zhliadlo nadol a Dolu sa naspäť usmialo.

Jedno sa stalo dvomi,

Pripravenými túžiť jedno po druhom,

Ale ešte nie plne vedomými, ako ďaleko budú musieť ísť,

Kým sa budú môcť opäť stať Jedným.

V tej chvíli bol čas už narodený.

A započal kozmos ohromnej zložitosti:

Myriady rozširujúcich sa priestorov,

Svetov rozbiehajúcich sa do všetkých smerov,

Sféry obiehajúce okolo sfér,

A tvorov zrodených vo všetkých svetoch.

Azúry prišli prvé a boli impozantné.

Stojac na vrchole stvorenia, so svojimi prapôvodnými silami nezmeranými,

Nahlas kričali, v úžase nad svojou vlastnou slávou,

Opité svojou vlastnou mocou.

A stali sa pyšnými a arogantnými.

Vyhlásili sa za Jediného Boha,

Zabudli, že ich žiarivé svetlá boli len odrazmi

Samojediného Veľkého Zdroja, ktorému vďačili za svoj zrod.

Tak sa azúra života stala azúrou smrti.

Azúra moci sa stala azúrou vojny.

Veľké anjelské majáky sa zmenili na princípy temna,

A po nich, plamenný nositeľ svetla spadol do Lucifera.

A Najstarší z Najstarších ich prekliali,

A zničili ich svety,

A vyvolali druhé stvorenie bohov.

Zrodení z Matky Svetla, bohovia precitli v Prvotnom Mori,

A obetovali Jedinému Bohu,

A sila Jediného Boha bola ich silou.

A boli vojny na nebesiach,

Desivé zrážky, pri ktorých vzplanuli celé sféry,

A celé planéty boli rozdrvené na kamienky asteroidov.

Svetlo bojovalo proti temnote, bohovia proti azúram,

Anjeli proti titanom, Duchovia Pravdy proti padlým anjelom.

Na vrchole sfér bohovia triumfovali.

Vydobyli si nektár nesmrteľnosti a jeho archetypálne sily,

Ovládli matematické kúzlo najvyšších nebies,

A genialitou a odvahou vypudili svojich nepriateľov do nižších úrovní.

Vybudovali si pre seba bezpečný prístav,

Úžasný svet svetla a ohňa, na vrchole pyramídy svetov,

Tróniac nad nespočetnými sférami menšieho ohňa, menšej jasnosti,

Menšej radosti, menšej zábavy a skalenými preludmi, ilúziami, nudou.

Také bolo víťazstvo bohov a bolo veľké a absolútne,

Ale iba na vrchole pyramídy svetov.

Inde zostávala neistá a vratká rovnováha,

Kozmos kompromisov a poloprávd, ktoré ale boli krikľavými lžami,

A kde svetlo a temno stále viedli vojny,

Ale len zástupné a často maskované,

A nikto z nich nikdy nezískal rozhodujúcu prevahu,

Zdanlivo bez konca odďaľujúc a zdržujúc

Smrtiace apokalyptické zvonenie poslednej, úplnej konfrontácie.

V tomto zavedenom poriadku jasnej nejasnosti,

Ľudské bytosti stále ešte tvrdo spali,

Nevšimli si, že kozmická noc už skončila.

Blažene ležali v lone bohov,

A kúpali sa v ich nádhernom svetle,

Ktoré nedokázali odlíšiť od Prvotnej Tmy.

Rozplynuté v bezodnej rokline večnej Jednoty, spali.

Spali bezsenným spánkom, v blaženom objatí s Bohom,

Omamná extáza nadzmyselnej veľkosti.

Aby im pomohli zobudiť sa, bohovia pre ne zriadili svet.

Mladú, čerstvú, šťavnatú dievčinu Zem,

Plnokrvnú pannu prekypujúcu bezuzdnou životnou silou,

A nerozvážnosťou mladosti; a čudnými obrovitými príšerami; a vulkanickými zázrakmi.

To boli Pradávne Dni Zeme[11], prvotná krajina Mu,

Kde každý atóm vibroval mágiou,

A dych Jediného Boha bol v každom závane vetra,

Vlhké teplo vzduchu bolo predchnuté Kozmickým Ohňom,

A plodný oceán si pamätal na Prvotnú Noc.

Málo, veľmi málo, bolo tých, ktorí sa zobudili v prvej hodine.

Stali sa veľkými mágmi Pradávnych Dní,

A porúčali úžasným silám mladého sveta.

Príroda bola ich spútanou milenkou, ktorá im nikdy neodmietla žiadnu vec,

A oni prenikli do všetkých jej mystérií,

A zanechali v jej lone pečať svojich kúziel.

Ale títo mágovia-dobyvatelia boli vzácnymi výnimkami

Vo svete, kde ostatné ľudské bytosti spali hlbokým spánkom,

Unášané bloby, monotónne uspokojené a beznádejne pokojné,

Bez akýchkoľvek túžob, v hojnosti dobrého pokrmu,

Všetky ich potreby uspokojené ešte skôr, ako ich mohli pocítiť,

Bezbolestne zo seba vypúšťajúc blobety, aby zaľudnili svet.

A trvalo to dlhý, predlhý čas, ale oni sa nezobudili.

Keď bohovia vyslali volanie a nechali zaznieť fanfáry osudu,

Mágovia-dobyvatelia počuli a porozumeli,

A vedení bohmi, odišli.

Ale bloby nepočuli nič, pretože tuho spali.

A Zem sa otriasala, kontinenty sa dvíhali a zanikali,

A omámený Adam-Eva blob sa stal nahým Adamom a nahou Evou,

Ktorí už po sebe túžili, ale prečo to muselo tak veľmi bolieť?

A ako ďaleko budú musieť zájsť, ako dlho to potrvá,

Kým znovu nájdu jeden druhého?

Mesiac, ktorý práve vtedy prišiel, úplne nepovšimnutý,

Poznal tajomstvo a uchoval ho pre vzdialenú budúcnosť.

Vidiac tento rýchlo upadajúci svet,

V ktorom vetru Boha už rýchlo dochádzal dych,

A spánok sa stal protijedom agonizujúcej bolesti

Oddelenia od neho, od nej, od Svetla a od Boha,

Pán Melchisedek bol milosrdný.

So svojimi veľkými anjelmi sformoval Zákon,

A Zákon bol zjavený Manuovi a Manu ho odhalil ľuďom,

A zrodilo sa kráľovstvo Altlantídy, bezpečne obostreté hmlami, akoby v lone.

Vďaka predpisom Zákona, bloby sa stali obuvníkmi, staviteľmi,

Rybármi, otcami a matkami, kňazmi a kňažkami.

Každý mal svoje miesto, meno, kastu, rolu a osud.

Jazyk, živý mnohými silami bohov, im bol daný,

A Duch Jediného Boha dýchal v ich krvi,

Aby sa mohli pomaly prebudiť a prestali byť spiacimi.

Ubehli desiatky tisíc rokov. Vyrástla úžasná civilizácia,

Veľký, majestátny strom, zakorenený v zjavení Zákona -

Umenia a učenia, všestranné znalosti všetkých vecí Prírody,

Fenomenálne majstrovstvo éterických síl a rastu rastlín,

A energetické polia, ktoré uskutočňovali všetky druhy zázrakov,

A hojnosť proroctiev a svätýň na oslavu mystérií.

A prešli desiatky tisíc rokov.

Ale keď Pán Melchisedek zhliadol nadol do kráľovstva,

Videl, že deti jeho Zákona sa stále neprebudili.

Tentokrát spali s očami otvorenými namiesto zavretými,

Premenili Jeho divuplné zjavenie na dlhočizné pravidlá,

Ktoré opakovali ako papagáje,

A upevnili svoje návyky a zvyky, v ktorých pohodlne spali,

Dokonalosť premenili toľkou oddanosťou a vierou na stagnáciu a sterilitu.

Z odvážneho vedenia, ktoré im daroval, aby si vydobyli novú zem,

Aby vystúpili zo stavu blobov a prebudili sa k nekonečnosti stvorenia,

Urobili väzenie, s Jeho vysokými kňazmi ako žalárnikmi.

Pán Melchisedek videl tú kozmickú tragédiu a usúdil,

Že nadišiel čas, aby väzenie bolo rozbité,

Aby sa zrodilo nové kráľovstvo.

A pohnutý súcitom k deťom Zákona,

Pripravil chaos a choroby,

A potopu, ktorá mala zničiť kráľovstvo Atlantídy.

Džervin došiel k ohňu a obelisku svetla. V jedinom záblesku si uvedomil neodvratný osud, ktorý očakáva kráľovstvo. Videl mestá v plameňoch, vyplienené svätyne, rozsiahle drancovanie, hladomor a epidémie. Ešte desivejšie však bolo kolektívne šialenstvo, ktoré sprevádzalo tú tragédiu, a ktoré z povrchu Zeme zmyje len konečná potopa. Nasledovali barbarské časy — svet temnoty a zničenia, vyprázdnený od prítomnosti bohov, v ktorom bol Zákon a všetko vedenie svätýň stratené.

Na druhej strane ohňa, Orest vstal a pozdvihol ruky.

Odpovedajúc na jeho signál, Barkhan Zér a stovka nositeľov blesku ešte raz projektovali Slovo Hromu.

Obelisk svetla explodoval a zaplavil planinu Erriby bielym svetlom.

Cez oheň uvidel Džervin Orestove oči.

Z najvyšších nebies bohov udrel stĺp blesku.

Záblesk vyvolal v Džervinovom vedomí zjavenie: majstrovský plán Hnedého Rúcha, a v Poliach Pokoja, chrám svetla, pripravený prijať celé vedenie Eisraimu a Lazéry vo forme fenomenálneho archívu. V zlomku sekundy bol celý projekt krištáľovo jasný.

„Všetka sláva učiteľovi!“ projektoval Slovom Hromu a vkročil do ohňa.

Orest, hľadiac priamo do jeho očí, sa k nemu v ohni pripojil a zaiskril masívny prenos síl.

Džervin vykríkol.

A z najvyšších nebies, posledného hrebeňa svetov bohov, uvidel Prvotnú Noc a spev Úsvitu Stvorenia, skvostné azúry, zrodenie bohov, vojny na nebesiach, mágov Pradávnych Dní, Mesiac opúšťajúci Zem a blobety odtrhnuté od seba, a Pána Melchisedeka a jeho Zákon, a potopu na konci kráľovstva, a kráľovstvo dúh po ňom, a kráľovstvá, ktoré nasledovali, pravých a falošných mesiášov a Vojnu Všetkých proti Všetkým, Rytierov Apokalypsy bojujúcich vo vesmíre, triumf Svetla a tých, ktorí boli opustení, a dospelosť ľudskej hierarchie, keď Eva konečne našla Adama (Mesiac to celý čas vedel), vyliatie mnohorozmerného osvietenia, a koniec času, a Kozmickú Noc — to všetko v jedinej sekunde, v jedinom bode.

A videl Sieť Lásky, ktorú Pán Melchisedek utkal vo Svojich sférach, aby žiarila do ďalekých diaľav.

Spoza Priepasti Hlbočiny sa Lietajúci Drak usmial na Džervina a zopakoval svoje privítanie, použijúc univerzálny jazyk, „1472839234713408972415734634068734596024356284584158394953022092043583243564957085639572649670189174769403858709…“

Muridji to videla a mlčala.

1.6 Archív a chrám v Poliach Pokoja

Bolo neskoro v noci. Melchard — Melchard čistý, ako ho Orest zvykol volať — sedel na brvne na okraji planiny Erriby a premýšľal, čo s ním teraz bude, keď jeho majster opustil kráľovstvo. Vo veku devätnásť rokov bol najmladším z Hnedého Rúcha, zasvätený Orestom iba pred deviatimi mesiacmi. V tom čase si myslel, že zasväcovací obrad je najneuveriteľnejším rituálom vykonávaným v celom kráľovstve (hoci bol už sám mocným ritualistom). Teraz, pravdaže, pohliadol naspäť a usmial sa.

Ran Gereset, starší od neho o pätnásť rokov, si k nemu prisadol a položil ruku na jeho plece. „Cítiš sa trochu skleslo, čo?“ prehodil.

„Možno.“

„Po takých výšavách je to viac ako normálne. Hovoril už s tebou Barkhan Zér?“ opýtal sa Ran Gereset.

Melchard potriasol hlavou.

Esrevin k nim kráčal s plnou náručou suchých konárov.

„Prichádza Barkhan Zér,“ oznámil. „Poďme zapáliť oheň. Ako odišli nositelia blesku, zdá sa byť tu dole oveľa chladnejšie.“

Melchard a Ran Gereset nazbierali ešte nejaké konáre a zapálili oheň.

„Pochválený buď Veľký Apolón, Majster Barkhan Zér!“ zvolal Melchard s nádychom úžasu, keď videl prichádzať veľkého mudrca. Lebo legenda Barkhan Zéra prinútila aj najvyspelejších z Majstrov Hromu nadvihnúť v úžase obočie. Ako bolo predpovedané v mnohých proroctvách, zakaždým, keď sa vrátil, hlboko zasiahol do osudu Hnedého Rúcha v kráľovstve.

„Tu sú Majstri Hromu! Pochválený buď Veľký Apolón, bratia moji!“ pozdravil Barkhan Zér troch mužov vrúcnym hlasom. „Sadnime si spolu, keď už nie do ohňa, ako vaši bratia, keď sa stretnú vo Výšinách, tak aspoň okolo tohto nádherného ohňa.“ Obrátil sa na Melcharda. „Ako ťa opatruje Matka Svetla, mladý muž?“

„Dobre, Barkhan Zér,“ odpovedal neistým hlasom Melchard čistý.

„Vieš o tom, že aj ja som mal osemnásť, keď zo mňa môj učiteľ urobil Majstra Hromu?“

Melchard sa usmial. Byť oslovený Barkhan Zérom bolo ako prijať vysoký vietor Ducha, ktorý rozjasnil tvoju energiu a zohrial ťa entuziazmom.

„Nemôžeš viniť osud za to, že ti zobral Oresta,“ Barkhan Zérov hlas niesol v sebe balzam vôd. „Ak sme vybrali Džervina, aby bol nositeľom blesku v čase prenosu archívu, je to tak preto, lebo je neobyčajne nadaným mužom, na ktorého sa bude spomínať ako na jedného z najväčších majstrov našej línie. Si naozaj privilegovaný, že máš príležitosť učiť sa od neho a slúžiť Hromu pod jeho vedením, obzvlášť v týchto kritických časoch, keď tak mnoho bude na vás závisieť.“

„Pochválený buď Veľký Apolón!“ ozval sa Esrevin s entuziazmom. „Kedy máme začať veľkú úlohu?“

Barkhan Zér odpovedal jedným z úsloví Hromu, „Hneď teraz!“ A traja muži sa rozosmiali a zatlieskali rukami.

„Esrevin bude riadiť operácie vo svätyni Lazéry,“ pokračoval Barkhan Zér. „V Archíve sa zhromaždia duchovné sily a vedenie z oboch svätýň, Lazéry aj Eisraimu. Džervin a Melchard budú držať Eisraim, zatiaľ čo Esrevin bude držať Lazéru.“

„A čo Ran Gereset?“ opýtal sa Melchard.

„Mojou misiou je ísť na sever, braček,“ povedal Ran Gereset veľmi jemne, lebo vedel, že Melcharda tá správa nepoteší.

„Na sever? Kam?“ pýtal sa Melchard.

Ran Gereset sa zhlboka nadýchol. „Ďaleko. Za moria severného pobrežia kráľovstva, do pustej zeme, kde nie je nič iba ľad.“

Melchard mal slzy v očiach. „Znamená to, že sa nevrátiš?“

„Obávam sa, že je to tak, braček.“

„Potrebujeme niekoho v zemi ďalekého severu, na samom okraji sveta,“ vysvetľoval Barkhan Zér. „Odtiaľ bude Ran Gereset držať určitú energiu, ktorá bude zohrávať kľúčovú úlohu v čase prenosu Archívu.“

Melchardov smútok bol hlboký. Počas obtiažnych rokov jeho učeníctva v Hnedom Rúchu mu bol Ran Gereset nielen skvelým učiteľom, ale aj skutočným bratom. Prísť o neho hneď potom, ako stratil Oresta, bolo pre mladého muža zničujúcim úderom.

„Priatelia, znovu sa stretnete a bude to skôr, ako si myslíte,“ snažil sa ich utešiť Barkhan Zér. „V priebehu mesiacov vás Džervin zasvätí do umenia byť paralelným.“

„To znamená žiť v dvoch svetoch súčasne?“ spýtal sa Esrevin s nádychom úžasu.

„Presne tak. Toto umenie je ústredné vo vyšších úrovniach zasvätenia Hnedého Rúcha. Džervin sa stal paralelným presne v okamihu svojho dosadenia ako nového nositeľa blesku. Teraz žije v Poliach Pokoja a zároveň v kráľovstve.“

To znelo tak neobyčajne, že Melchard na chvíľu zabudol na svoj smútok. Polia Pokoja boli čistým svetom, Prichádzajúcim Svetom — dokonalosťou, ktorú sa fyzický svet usiloval dosiahnuť, a predsa svetom, ktorý už existoval za fyzickým svetom. „Polia Pokoja sú budúcnosťou ľudstva,“ učil Orest často svojich učeníkov, „nepoškvrneným príbytkom, ktorý budú ľudia obývať, keď bude ‘všetko dokonané’, to jest, keď dokončia svoj vývoj na Zemi.“

„Čoskoro sa pridáte k Džervinovi v Poliach Pokoja,“ Barkhan Zér bol vrúcny. „Tam nájdete tím mimoriadne schopných Majstrov Hromu, ktorí na vás čakajú: Alambar Zér a Firen Zér, ktorí boli mojimi učeníkmi, Matsyendranath, Olembinah (ktorý žil s Lietajúcimi Drakmi viac ako dvesto rokov) a Amitabhadas žiarivý. Spolu s nimi utvoríte Radu Archívu, ktorá bude dohliadať na pokrok Archívu v kráľovstve a bude v spojení so staviteľmi svätyne.“

„A čo vy, Majster Barkhan Zér, aj vy budete s nami?“ spýtal sa Ran Gereset.

„Neskôr. Najprv sa musím vrátiť do Absolútneho Bieleho Svetla sfér Výšin. A keď sa priblíži čas prenosu Archívu, zostúpim z Výšin a budem s vami pracovať v Poliach Pokoja.“

„Poviete nám viac o tom chráme v Poliach Pokoja, Majster Barkhan Zér?“ skúsil sa spýtať Melchard. „Čím sa bude líšiť od Archívu?“

„Archív bude uchovaný v chráme. Ale v skutočnosti, chrám a Archív budú jedným — pretože Archív bude obsahovať oveľa viac ako len znalosti, bude držiteľom duchovných síl a semien zasvätenia. Podstatné je, aby ste rozumeli, čo tým myslím. Koniec kráľovstva, ktorý sa teraz stal neodvratným, bude sprevádzaný ničením a chaosom veľkého rozsahu. Keď posledná potopa spláchne našu civilizáciu, všetko vedenie svätýň bude stratené. A keď sa zrodí nové kráľovstvo, ľudské bytosti sa ocitnú na duchovnej púšti, bez proroctiev, bez svätýň, bez línií zasvätenia a učiteľov, bez kňazských rádov. Dokonca aj Zákon bude stratený.

Našou misou je pripraviť budúcnosť. V našom Archíve uchováme plameň všetkých alebo takmer všetkých duchovných rádov vo svätyniach Eisraimu a Lazéry. Budeme udržiavať ducha živého, aby si muži a ženy budúcnosti mohli zapáliť svoje pochodne od nášho plameňa.“

Melchardove oči žiarili. „Takže toto sa stane v čase prenosu Archívu — tradície, ktoré boli od nepamäti udržiavané, budú vyzdvihnuté do Polí Pokoja?“

„Áno,“ odvetil Barkhan Zér s radosťou, keď videl, že opäť rozdúchal entuziazmus mladého muža. „A všetci z nás tam budú s vami, v Poliach Pokoja, nie iba sto nositeľov blesku, ktorí sa zúčastnili očistného rituálu, ale všetci z nás! Naše Hlasy sa spoja a bude to najväčší rituál, aký kedy Majstri Hromu uskutočnili.“

„Takže Ran Gereset, Esrevin, Džervin a ja budeme vykonávať rituál aj z kráľovstva, aj z Polí Pokoja?“ opýtal sa Melchard.

„Nie. Ak všetko pôjde podľa plánu, iba Ran Gereset bude na oboch miestach v tom istom čase. Jeho poloha mu umožní držať energiu takým spôsobom, že nebude potrebné, aby ste vy boli v kráľovstve. V tom čase už budete mať v Eisraime a Lazére zhromaždený veľký tím skvelých správcov polí, expertov na výrobu kameňov a kňažiek Bieleho Orla (ktoré vám poskytnú väčšiu podporu, ako tušíte) a samozrejme vašich vlastných učeníkov v Hrome. To bude, mimochodom, jednou z vašich najväčších radostí, tak ako to bolo pre majstrov Hnedého Rúcha, ktorí tu boli pred vami: trénovať učeníkov, sledovať, ako pomaly rastú v Hrome a byť s nimi, keď sa dopustia chýb, pomôcť im vstať, keď zakopnú na ceste a nakoniec ich vidieť dosiahnuť vrcholy sily, ktoré starší od nich zdolali pred nimi. V čase prenosu Archívu budú vaši učeníci už skúsení Majstri Hromu a bude na nich, aby sa postarali o operáciu zo strany kráľovstva.“

Nasledovalo dlhé ticho. Traja Orestovi učeníci vpíjali do seba Barkhan Zérovu prítomnosť, premýšľajúc o novom svete, ktorý sa pred nimi otváral.

Melchard, ktorý vždy sedel s chrbátom veľmi vzpriameným, žiaril. Barkhan Zér do neho zabodol svoj ohnivý zrak a chytil ho za ruku.

Vysoko hore, vo svete bohov, Pán Gana sedel pred striebristými vlnami Prvotného Mora a v rukách držal fantastický hudobný nástroj zhotovený z tisícich lúčov svetla. Jeho pohľad zameraný na horizont, usmial sa.

Barkhan Zér sa usmial.

Melchard sa usmial spolu s ním a nastalo veľké vnútorné otvorenie.

1.7 Džervinove druhé stretnutie s vyslancom Ahrimana

V najhlbšej hlbine noci Džervin cítil, ako ho sleduje zlovestná prítomnosť. Netrvalo mu dlho, kým rozpoznal Afeliona, bývalého Majstra Hromu, ktorý bol Orestovým učiteľom, a ktorý šokoval svätyňu Eisraimu tým, že sa rozhodol prebehnúť a slúžiť Ahrimanovi, kniežaťu temnôt, roztínajúc tak všetky putá s Hnedým Rúchom.

Bolo ťažké pochopiť, že by sa muž takého vedenia a integrity mohol nechať zlákať temnou stranou. Najprv tej správe nechcel nikto veriť, pretože Afelion, alebo lepšie Perihelion (to bolo jeho meno predtým než sa rozhodol nasledovať Ahrimana), zvykol často prekvapovať svojich priateľov svojím neuveriteľným zmyslom pre humor a ľudia si mysleli, že je to jeden z jeho žartov. Ale keď bolo jasné, že Perihelion sa nevráti, a že sa stal jedným z mocných generálov Ahrimana, zdesenie, ktoré zavládlo vo svätyni, sa nedá opísať slovami. Perihelion bol šampiónom Pravdy, žiarivou hviezdou v súhvezdí Majstrov Hromu. Ovládol arci-mysteriózne sily Hlbokého Podsvetia, vykonal neuveriteľné zázraky; učil a zasvätil do najvyššieho stupňa ôsmich Majstrov Hromu, medzi nimi aj Oresta. A bol pokorným mužom, ktorý často liečil ľudí z nižších kást. Odmietol príval pôct, ktorými ho chcel zavaliť knieža Eisraimu zato, že zachránil jeho manželku, ktorú najlepší lekári kráľovstva vyhlásili za beznádejne ochrnutú potom, ako spadla z balkóna svojho kráľovského apartmánu, ale ktorú, deväť týždňov po Perihelionovej dobrej liečbe, videli behať ako filosteropa[12].

Ako mohol muž ako Perihelion padnúť do zajatia temnej strany? To bola otázka, ktorú si Orestovi učeníci kládli znovu a znovu; a s neskrývanou úzkosťou. Lebo ak Perihelion, učiteľ ich učiteľa, mohol byť zvedený, potom hocikto mohol byť zvedený, obzvlášť mladší a menej skúsení Majstri Hromu, ako boli oni sami. Múdry Orest sa ich nikdy nesnažil utešiť láskavými upokojujúcimi slovami. Skôr ich nabádal, aby sa modlili k Matke Svetla, držali sa Ohňa a boli pripravení! Skôr či neskôr Ahriman zaklope na ich dvere a bude ich pokúšať ponukou, ktorá ich pravdepodobne úplne prekvapí. „Diabol,“ hovorieval často Orest, „nie je žiadny idiot. Je hriešny, ale predsa ohavne inteligentný.“

Keď Džervin pocítil, ako sa Afelion blíži (Afelion bol dobre známy tým, že dokázal kráčať rýchlejšie ako šampióni behať), spomenul si na prvý raz, keď mal príležitosť pozorovať, čo dokáže s človekom urobiť stretnutie s temnou stranou. Bolo to vtedy, keď jeho brata v učeníctve, Esrevina, našli polomŕtveho v lesoch Nadavanu, iba niekoľko hodín chôdze od planiny Erriby. Vlastne to ani nebolo ďaleko od miesta, kde sa Džervin práve nachádzal — aj keď nato, aby si mohol byť istý, bola príliš veľká tma. Dva mesiace predtým, ako mal Esrevin prijať konečné zasvätenie, ho navštívil Afelion, ktorého Ahriman poslal, aby ho pokúšal.

Esrevin bol od Džervina o dva roky mladší a bol s Orestom od svojich dvanástich rokov. Džervin (ktorý stretol Oresta až keď mal dvadsaťjeden) ho považoval za jednu z najsilnejších duší, aké kedy stretol. Jeho entuziazmus sa zdal byť nevyčerpateľný a jeho aura vždy žiarila svetlom najvyššieho neba, z ktorého čerpal svoju brilantnú inteligenciu a úsudok. Ale keď ho našiel, potom ako strávil šesť týždňov v spoločnosti Afeliona, ležal vysilený, s prázdnym pohľadom v očiach. Počas viac ako šiestich mesiacov nepovedal jediné slovo, ani sa nepohol z postele, odmietal jedlo a prežíval iba vďaka Orestovým zázračným liečivým silám.

Džervin si spomínal na príšerne vyprázdnený a vyhasnutý pohľad muža, ktorého základy boli otrasené a ktorý, ako sa zdalo, už dávno zabudol ako chutí nádej, keď na neho Afelion zavolal, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Džervin Hromu!“

Hlas sa nezmenil. Privial naspäť niektoré z príšerných spomienok na Džervinove stretnutie s Afelionom spred piatich rokov — ktoré bolo také hrozné, že Džervin si to radšej ani nechcel pamätať.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Džervin Hromu!“ zopakoval Afelion.

Džervin nezastavil.

Boli dva dni pred koncom mesačného cyklu, a tak napriek pokročilej hodine, mesiac ešte stále nevyšiel. V úplnej tme videl Džervin Afelionovu auru. Bola to len čierna diera v purpurovom priestore. Žiarivé symboly Majstrov Hromu zanikli. Všetko, čo zostalo, bol smolovo čierny temný osud tých, ktorí slúžia Ahrimanovi.

„Gratulujem k veľkolepému rituálu, Džervin!“ zaznel Afelionov hlboký a zázračne melodický hlas — hlas veľkého majstra Slova. „Pozorne som ho sledoval a užíval si každú jeho sekundu.“

„Afelion, strácaš svoj čas,“ kráčal ďalej Džervin. „Čokoľvek si mi prišiel povedať, odpoveď je nie.“

Afelion kráčal po jeho ľavej strane. „Džervin, tentokrát som sa ťa neprišiel pokúsiť zlákať do môjho tábora,“ zotrval vo svojej dôstojnosti. „Môj kráľ ma poslal, aby som ti ponúkol prímerie.“

„Nie.“

„Oficiálnu dohodu o vzájomnom neútočení, Džervin, nič viac. Toto ponúka môj kráľ: nebude sa pokúšať zlákať žiadneho z tvojich učeníkov a zaručí bezpečnosť tvojej svätyne v blížiacich sa ťažkých časoch. To zachráni životy mnohým tvojim priateľom, Džervin. Všetko, čo žiada na oplátku…“

„Nie.“

„Džervin, nerád ťa vidím kráčať v tme. Môžem ťa premiestniť tam, kam chceš ísť?“

„Nie.“

„Rozumiem,“ povedal Afelion zamyslene. „Nový nositeľ blesku je ešte tvrdohlavejší ako ten predošlý.“

„Nie.“

„Džervin, si na mňa nahnevaný za spôsob, akým som s tebou zaobchádzal, keď som ťa prvýkrát navštívil. Súhlasím, bol som drsný. Ale nemýľ sa, priateľ môj, bolo to len preto, že kráľ má o tebe takú vysokú mienku. V každom prípade, ponúkam ti moje ospravedlnenie.“

„Nie.“

„Džervin, Džervin… následkom tvojej tvrdohlavosti bude trpieť veľa nevinných ľudí, začínajúc tými, ktorých miluješ.“

Rovno pred nimi vyvolal Afelion obraz Marky. Už nebola mladá a svieža, ale vráskavá a vyčerpaná. Meditovala v malej cele vo veži Malchaska, ale svetlo jej anjela s ňou už nebolo. Vyzerala byť porazená, prázdna a zúfalo smutná, akoby práve preplakala dvadsať rokov.

Ak existoval nejaký obraz, ktorý mohol Džervina zraniť, toto bol on.

„Úbohá Marka,“ povedal Afelion súcitným hlasom, „jej život bude premrhaný. Ako vieš, Malchasek sa rozhodol stiahnuť z kráľovstva svoje svetlo. A tak vysoké kňazstvo nebude osvietením, ako dúfala, ale dlhou a bolestivou agóniou. Rok po roku bude Malchaskove svetlo slabnúť, až nakoniec úplne zmizne. Prosím, Džervin, dovoľ mi darovať jej darček. Nechaj ma použiť svoj vplyv, ktorý mám na Pánov Osudu. Bol by potrebný len minimálny zásah, aby bola Markina prvá prísaha vyhlásená oficiálnou veštbou za neplatnú. Potom by sa ti mohla vrhnúť do náručia a byť tvojou, čo je presne to, čo chce. Lebo vieš, aká je teraz zúfalá, však? Pozri, aká nádherná by bola, keby sa stala tvojou manželkou!“

Stará žena bola nahradená kvitnúcou Markou, ktorej oči žiarili hostinou svetla Pradávnych Dní Zeme. Nielenže vyzerala byť šťastná a naplnená; bola aj múdra a inšpirovaná.

„Nie,“ zopakoval Džervin neutrálnym hlasom.

„Džervin, nebuď hlupák!“ naliehal Afelion. „Tento darček, ktorý ti ponúkam, je zadarmo. Nemusíš uzavrieť žiaden pakt, ani urobiť nič na oplátku.“

„Nie.“

Vidiac, že Džervin vkladá toľko vôle do svojich ‘nie’, vyslanec Ahrimana hľadal otázky, ktoré by mu dovolili hovoriť nie, a predsa s ním súhlasiť.

Sformoval obraz svätyne Eisraimu — scenériu úplného zničenia. Desivé hordy nefilimských obrov, aspoň tri metre vysokých, sa prebíjali cez hlavný vchod svätyne. Pozabíjali stráže a ozbrojení obrovskými mačetami, začali ničiť všetky sochy v uličkách svätyne. Nadávajúc a vrieskajúc ako šialenci, znesvätili kaplnky, rozkradli posvätné relikvie, zapálili budovy.

„Žiadny z týchto obrazov nie je pre teba nový, však?“ uškrnul sa Afelion.

„Nie.“

„A vieš veľmi dobre, že to všetko sa môže stať počas tvojho života. Pretože čas prichádza a dni sú spočítané. Džervin, veríš, že tieto budúce udalosti sú tak pevne stanovené a predurčené, že žiadna sila v stvorení ich nedokáže zastaviť?“

„Nie.“

„Takže by si nechcel premárniť príležitosť, ktorá by ti umožnila zachovať Eisraim a zároveň splniť slávnu misiu, ktorú ti Majstri Hromu určili, však?“

Džervin neodpovedal. Akákoľvek forma spojenectva s kniežaťom temnôt bola vylúčená. Kráčal ďalej.

„Džervin, ty nie si mužom chabého úsudku a nechýba ti súcit. Pakt neútočenia, ktorý ti môj kráľ ponúka, je zlatá príležitosť. Nemôžeš dovoliť, aby ti prekĺzla pomedzi prsty.“

Džervinove pery zostali zapečatené.

Afelion jemne pozmenil svoju taktiku. Zvýšil hlas, „Veríš, že si taký mocný ako Ahriman, Džervin?“

„Nie.“

Afelion sa ponáhľal dopredu a zahatal Džervinovi cestu. Výhražným tónom vyhlásil, „Džervin, tvoje hrubé odmietnutie mojej ponuky by mohlo mať katastrofálne následky pre tvoj projekt Archívu. Nechcel by si riskovať, že stratíš všetko tým, že začneš totálnu vojnu proti armádam Ahrimana, len preto, aby si sa vyhol jednej dohode, však nie?“

„Ale áno!“ odpovedal Džervin na hranici Hlasu a zastavil tam, kde bol, stojac veľmi vzpriamene, pripravený uviesť do pohybu plnú silu svojej línie znovuvyvolaním obelisku Hromu.

Otrasený touto náhlo zmenou, Afelion zostal ticho, zbierajúc inšpiráciu na svoj ďalší ťah.

„No tak, Afelion, kde sú tvoje armády?“ vyzýval ho Džervin, kričiac Hlasom. „Sem s nimi, teraz — alebo prestaň s týmito nezmyslami!“ Pokračoval svojím normálnym hlasom, „Tak či onak, toto všetko je smiešne. Ty aj ja vieme veľmi dobre, že Ahriman sa nepustí do žiadnej konečnej konfrontácie so silami svetla až do Vojny Všetkých proti Všetkým. A že to nenastane, kým neuplynú tisíce rokov. Takže teraz ukončime tento hlúpy rozhovor.“ Opäť sa pustil kráčať, „Nasleduj ma, Afelion, musím s tebou hovoriť o vážnych veciach.“

Afelion, ktorý dokázal vidieť v tme, neveriaco hľadel na Džervina. Niečo v ňom sa tajne tešilo z toho, že videl nositeľa blesku takého jasného a nezastaviteľného. Ale len nakrátko a tak hlboko vo vnútri, že to on sám sotva postrehol.

Nasledoval Džervina, nielen preto, že ešte stále dúfal, že zmení svoj názor, ale aj zo zvedavosti.

„Musí to byť ťažké pracovať s Ahrimanom, pre človeka s tvojím zmyslom pre humor,“ prehodil Džervin konverzačným tónom.

„Čože?“

„Ahrimanovi úplne chýba zmysel pre humor, nie?“

Afelion vybuchol do posmešného smiechu.

„Videl si niekedy Ahrimana žartovať?“ trval na svojom Džervin.

„Môj kráľ má úžasný zmysel pre iróniu vo všetkých veciach a často ju demonštruje cez svoje činy.“

„Mm…“ odvetil Džervin, „vieš presne, čo myslím, všakže?“

Afelion, škrípajúc zubami, ochladol. „Povedz, čo chceš povedať, Džervin Hnedého Rúcha!“

„Iste. Ale najprv, povedz mi, Afelion, prečo stále nosíš hnedé rúcho Majstrov Hromu?“

„Pretože jedného dňa sa za mnou zhromaždí celá línia Hromu a bude, spolu so mnou, slúžiť môjmu kráľovi,“ odpovedal Afelion sebaisto.

„Afelion!“ zvolal Džervin súcitne. „Naozaj tomu veríš?“

„Mám za sebou plnú silu Ahrimana, Džervin,“ Afelion bol chladný a odmeraný. „Kráľ sveta je nezastaviteľný.“

„Neveríš z toho ani jedinému slovu!“ usmieval sa stále Džervin. „A nie je to len sedliacky rozum, ktorý hovorí proti tomu — najmenej štyristo našich bratov žije vo sférach Výšin — a tiež fakt, že sa ti nepodarilo zlákať žiadneho zo siedmych mladých učeníkov Hromu, ktorých si doteraz navštívil. Hlboko vo vnútri jednoducho neveríš, že Hrom sa spojí s Ahrimanom, aj keď to Ahriman povedal.“

„Ďakujem ti za tvoj názor, Džervin,“ Afelion si udržiaval ľadovú masku. „Ale budúcnosť, ako vieš, skrýva veľa prekvapení. Takže, čo si mi chcel povedať?“

Džervin prestal kráčať a postavil sa proti aure čiernej ako smola. Zhlboka sa nadýchol a prehovoril s nekonečnou mäkkosťou. „Čo mám povedať, je veľmi jednoduché, Afelion. Majstri Hromu rozhodli, že jedného dňa bude jeden z nich vyslaný, aby ťa vytrhol z pazúrov temnej strany. A budem to ja.“

Afelion vybuchol do takého hlasného rehotu, že bolo ťažké povedať, či je sarkastický alebo ohromený.

Ale jeho smiech trval predsa len trochu pridlho.

Džervin sa stále usmieval, vnímajúc dopad svojich slov na Ahrimanovho vyslanca. Okamžite pokračoval, „Afelion, prečo neísť hneď teraz? Stačí ti povedať len jedno slovo a tristo nositeľov blesku bude so mnou, aby ťa očistili od temna. Na svitaní by sme sa už mohli všetci spolu smiať. Vieš, ešte stále spomíname na tvoj fantastický zmysel pre humor.“

„Chlapec môj, čo to tu rozprávaš? To nemyslíš vážne, však nie?“ Afelion bol taký zarazený, že chvíľu sa takmer zdalo, že váha.

„Veľmi vážne, môj drahý nepriateľ. Nasleduj ma! Ukončime tento nezmysel!“

Afelion znovu vyprskol do smiechu, ale tentokrát nie tak nahlas. Hlboko premýšľal, „Džervin…“

„Afelion,“ prerušil ho Džervin, „práve si videl, čo dokáže sto nositeľov blesku. Stačí jedno tvoje slovo a bude ich tu trikrát toľko, aby pomohli vykonať tvoj očistný rituál.“

„Ale…“ niečo v Afelionovej odhodlanosti takmer mäklo.

„Keď čistíme, sme nezastaviteľní!“ ohnivý nositeľ blesku bol vecný. „Musíš povedať len jedno slovo, Afelion a si voľný!“

Po nekonečnej sekunde váhania, Afelion odsekol ľadovým tónom svojho ahrimanského hlasu, „Nie! Úplne plytváš svojím časom!“

„Neplytval som časom, Afelion. Niečo v tvojom vnútri sa pohlo.“

„Nie!“ trval na svojom vyslanec kniežaťa temnôt. „Plytváš svojím časom. Som služobníkom kráľa sveta. Bolo to moje rozhodnutie a rozhodnutie učinené v plnej slobodnej vôli, s úplným porozumením toho, čo so sebou prináša. Je to neodvolateľné.“

„Dobre teda,“ Džervin bol pokojný. S nádychom irónie vmietol Afelionovi do tváre jeho vlastné slová, ktorými uzavrel ich minulé stretnutie, „Ale chcem, aby si si pamätal jedno: moja ponuka platí; môžeš za mnou prísť kedykoľvek, či už v tomto živote alebo inom.“

Poznávajúc svoje vlastné slová, Afelion opäť vybuchol do smiechu, tentokrát jednoznačne sardonického. A obrátil sa chrbtom a odišiel.

„Ešte sa uvidíme, Afelion,“ zašepkal Džervin. „Tak… alebo onak!“

~ Tak končí Kniha Začiatkov ~

2 — Kniha Blažených Spiacich

2.1 O tridsať rokov neskôr, na juhovýchodnom pobreží Atlantídy

Pochválený buď Pán Melchisedek!

Jedno popoludnie, keď som mal sedem rokov, ma môj otec zavolal a povedal, že nadišiel čas, aby som začal chodiť do školy. Nasledujúci deň som mal byť poslaný na miesto, ktoré sa zdalo byť veľmi ďaleko.

Pri vyhliadke, že budem oddelený od svojej milujúcej nevlastnej matky (moja matka zomrela, keď som mal dva roky) a od domova, som pocítil nejasnú úzkosť. Ale podľa Zákona — Zákona Melchisedeka — malý chlapec patriaci do kasty môjho otca (Béžoví Verejní Služobníci Kniežaťa Šeringy), mal v tom veku začať chodiť do školy, takisto ako to robievali od nepamäti všetci malí chlapci tejto kasty. Neexistovala žiadna iná mysliteľná alternatíva, a preto tam neboli žiadne pochybnosti, ani strach. Ako hovoril Zákon, „Jeden Zákon, jedna cesta! Pochválený buď Pán Melchisedek!“ a „Zákon je mojím prístreškom. Zákon je mojím mierom.“ a tiež, „Lebo ak nasleduješ Zákon nášho Pána Melchisedeka, ako by si sa mohol báť?“ Ako by sme ja alebo môj otec mohli chcieť čokoľvek iné ako nasledovať Zákon?

Avšak v hlase môjho otca bol nádych dojatia. V tom čase som to sotva postrehol. Až o niekoľko rokov neskôr, premietajúc si svoje spomienky, som si uvedomil, že môj otec bol veľmi chorý a vedel, že ma vidí posledný raz.

Zákon hovoril, „Neboj sa, muž vznešenej kasty uberajúci sa na Veľkú Cestu. Ak nemôžeš vychovať svoje deti, vychová ich Zákon!“ Ale predsa mal môj otec slzy v očiach. Zobral ma do náručia a dlho na mňa hľadel, hladiac moje riedke blond vlasy a výrazné znamienko na ľavom líci. „Orlon, syn môj…“ začal hovoriť. A potom mi do ucha zašepkal niečo veľmi zvláštne. Bol to zriedka používaný a málo známy verš Zákona, nie bežná vec, ktorú poviete mladému chlapcovi: „Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja.“

Kým bol, že takto rozprával? A čo presne vedel o neobyčajnom osude, ktorý očakával jeho syna? To, ako hovoril Zákon, sa stratilo v hmlách času, v zabudnutí toho, čo je za samotnými bohmi.

Keď sa stretnutie s mojím otcom skončilo, išiel som von a vyhľadal svojho najlepšieho kamaráta.

„Lakšman, syn Lakšmana, môj priateľ v Zákone, kde v hmlách sa nachádzaš?“ volal som na neho zákonne, ako som bežal cez susedstvo. Ten deň boli hmly dosť husté. Ledva som dovidel pár metrov pred seba.

Čoskoro som začul hlas, „Orlon, syn Orlona, môj priateľ v Zákone, som tu, v hmlách!“

Lakšman sa hral s ďalšími tromi malými chlapcami svojej kasty, Zapisovačmi Zákona, s ktorými bolo pre mňa zákonné sa hrať.

Hneď ako som ich uvidel, vyslovil som príslušný verš Zákona. Samozrejme, nerozumel som, čo znamená, ale vedel som, že je to správna vec, ktorú treba povedať. „Zbohom, priatelia moji. Zákon nás k sebe priviedol, teraz nás od seba oddelí. Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“

Hneď ako začul moje slová, Lakšman zákonne odpovedal, „Zbohom, priateľ môj. Zákon nás k sebe priviedol, teraz nás od seba oddelí. Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ a každý z troch malých chlapcov opakoval po ňom rovnaký verš. To bol zákonný spôsob ako odpovedať na rozlúčku. Od nepamäti sa obyvatelia kráľovstva lúčili týmto presne ustanoveným spôsobom.

Moji priatelia hovorili zdržanlivým, mierne smutným hlasom — zákonne predpísanou intonáciou pre tento konkrétny verš. Ako všetky verše, bol doprevádzaný predpísaným jazykom tela: moji priatelia mali mierne zomknuté pery, chrbty nepatrne predklonené, s rukami spočívajúcimi na stehnách. Výraz na ich tvárach bol vážny, s pocitom odovzdania sa vyššej múdrosti nášho Pána Melchisedeka — veľmi prirodzený pocit, keďže odlúčenia, rovnako ako všetky ostatné dôležité veci, mohli byť prinesené iba Vôľou nášho Pána. Zákonne úžasnou vecou bolo, že keď sme rozprávali tieto veci, vôbec sme pritom nemuseli myslieť. Všetko nám to prichádzalo automaticky. Od svojho najútlejšieho veku sme počúvali svojich rodičov citovať verše Zákona. Pozorovali sme výrazy na tvárach starších a cítili pocity, ktoré sprevádzali každý verš. Ako hovoril Zákon, „Napodobňuj svojich rodičov, tak ako tvoji rodičia napodobňovali svojich rodičov. Tak sa otáča koleso Zákona.“

Moji malí priatelia zostali na niekoľko sekúnd ticho; to bola vec, ktorú bolo treba urobiť po odrecitovaní toho verša.

Zdieľal som ich ticho a kopíroval výraz na ich tvárach.

Potom Lakšman sledoval smer predpísanej konverzácie, „Orlon, môj priateľ v Zákone, kam ideš?“

Všetko, čo som mal urobiť, bolo opakovať slová, ktoré môj otec vyslovil už predtým, „Nastal pre mňa čas, aby som podstúpil školenie, tak ako to môj otec, Orlon, syn Orlona, urobil predo mnou a jeho otec, Orlon, syn Orlona, pred ním.“

Štyria malí chlapci prikývli s vážnym, chápavým výrazom, tak ako to bolo od nich zákonne očakávané po vypočutí môjho vysvetlenia. Rozumie sa samo sebou, že presne rovnakým spôsobom by prikývli aj keby som im povedal, že idem do pekla.

Nasledovalo niekoľko minút ticha, počas ktorých sme nehybne stáli; naše mysle boli vyprázdnené.

Potom Perches (syn Perchesa), o ktorom všetci verili, že má vyrásť, aby sa stal mocným vodcom dediny, pokračoval v detskej rýmovačke, ktorú s priateľmi spievali predtým, ako som prišiel.

„Čo robí blázon, keď sa mu narodí prvý syn?

Tancuje. Tancuje.“

Všetci sme sa pripojili.

„Čo robí blázon, keď sa mu narodí druhý syn?

Tancuje. Tancuje.

Čo robí blázon, keď sa mu narodí tretí syn?

Tancuje. Tancuje.“

Stáli sme nehybne, s očami upretými do hmiel a spievali túto veľmi zábavnú pieseň niekoľko hodín, až kým nás rodičia nezavolali na obed.

2.2 Atlantské školenie, prvé roky

Zákon hovoril,„Muž má nasledovať cestu svojho otca, tak ako jeho otec nasledoval cestu svojho otca. Tak sa otáča koleso Zákona.“ Ale nie všetky deti chodili do školy.

Môj priateľ Grobes, syn Grobesa, do nej napríklad nikdy nechodil. Jeho otec bol obuvníkom, z kasty Zákonne Bystrých Obuvníkov Juhovýchodnej Oblasti Šeringského Kraja. Ako malí chlapci všetkých remeselníkov, aj on každý deň sprevádzal svojho otca a svojich ujov do práce a pozoroval ich, učiac sa z ich príkladu. Keď sa večer vrátil, hodinu pred západom slnka (zákonný čas, kedy Zákonne Bystrí Obuvníci Juhovýchodnej Oblasti Šeringského Kraja každý deň v roku ukončili svoju prácu), mal vždy nejaké fascinujúce verše Zákona, ktoré mi mohol povedať, ako napríklad, „Pán Melchisedek zo mňa urobil obuvníka, aby som mohol velebiť jeho slávu,“ alebo „Daj si pozor na prsty, keď je klinec ostrý!“ a ukázal mi všetky gestá obuvníkov, ktoré v obchode za ten deň odpozoroval. Deň čo deň som ho, okúzlený, videl opakovať rovnaké pohyby rúk.

Nanešťastie, toto občerstvujúce priateľstvo došlo k náhlemu koncu, keď Grobes dosiahol osem rokov, vek, v ktorom všetci malí chlapci z kasty obuvníkov začali sprevádzať svojich otcov počas ich zákonného voľna, ktoré bolo pre nich predpísané (pomalá prechádzka cez trh, v spoločnosti svojich súdruhov, zákonne sa rozprávajúc s členmi kasty Najzákonnejšie Zákonných Obuvníkov Juhovýchodnej a Východnej Oblasti Šeringského Kraja).

Tiež som si želal, aby som mohol chodiť do práce so svojím otcom, ako Grobes. Ale Zákon mojej kasty hovoril, „Služobník kniežaťa Šeringy bude chodiť do školy, aby mohol dobre slúžiť kniežaťu.“

Prvé roky mojej výuky prebehli v prírode. S deťmi v mojej triede nás viedli cez lesy, ktoré pokrývali väčšinu krajov kráľovstva. Počas dňa sme sa hrali jednoduché hry a učili sa opakovať verše Zákona. V noci sme spali v nádherných útulných stromových domoch.

Stromové domy boli vytvorené zo živých konárov, ktorých rast bol riadený určitými energetickými poľami. Často som mal príležitosť byť svedkom toho, ako boli stavané. V určitých priaznivých dňoch kalendára sa skupina dedinčanov zhromaždila blízko veľkého stromu alebo niekedy dvoch či troch stromov, ktoré stáli pri sebe, a ktoré si najprv uctili obetou kvetov, ovocia a obilia. Potom prišiel dedinský kňaz a vykonal rituál, prespevujúc mocné mantry a hymny Zákona. A to bolo všetko, čo bolo treba urobiť! Keď už raz bolo energetické pole stromom vštepené, objavili sa nové konáre, postupne sa preskupujúce do stien, či už na zemi alebo vyššie vo vzduchu, v závislosti od plánu. Čas bol jedinou nutnosťou, kým sa objavila strecha a konáre sa spojili tak pevne, že konštrukcia sa stala vodotesnou. Každých niekoľko mesiacov sa dedinský kňaz vrátil a posilnil energetické polia udržovacími rituálmi, ale v podstate sa strom staral sám o seba.

Napriek skutočnosti, že pole urýchľovalo rast konárov, trvalo aspoň tri až päť rokov, kým vznikol malý stromový dom (a až do tridsaťpäť rokov pre stromový palác). A predsa bolo týchto prírodných obydlí veľa, Zákon totiž predpisoval postaviť ich niekoľko každý mesiac. Pre dedinčanov to boli šťastné slávnosti zasvätené samotnému Pánu Melchisedekovi. V stromových domoch sa Pán Melchisedek stará o svoje deti, hovoril Zákon a stromové domy sú prístavmi pre všetky deti Zákona (tým sa mysleli ľudia kráľovstva). Vďaka stromovým domom nebol nikto, ani tí najchudobnejší ľudia alebo pocestní, nikdy ponechaný bez strechy nad hlavou. Kráčajúc lesom, obyčajne netrvalo dlho, kým človek natrafil na prázdny stromový dom, ktorý bol pripravený ho prijať.

Keď bol dokončený, stromový dom zostal k dispozícii celým generáciám. A časom dozrievali, lebo ako hovorí Zákon, na rozdiel od ľudí, stromy vekom rastú v múdrosti. Storočný stromový dom bol považovaný za posvätné miesto, kam mohli ísť všetci tí, ktorí sa potrebovali osviežiť a našli tam nielen odpočinok, ale aj inšpiráciu.

Stromové domy neboli jedinými stavbami, ktoré rástli. Iné zákonné obydlia boli zhotovené z organického materiálu, ktorý dýchal a žiaril: bol to zákonný plas. Počas dňa, podlaha, strop a vnútorné steny vydávali dostatok hmlistého svetla, aby ľudia mohli vykonávať svoje zákonné činnosti. V noci vydával plas slabú žiaru, ktorá robila spánok príjemným a bezpečným. Preto Zákon hovoril, že v dome Pána nie sú deti Zákona nikdy v tme.

Živé steny domu vyžadovali udržovacie rituály. Niektoré z nich boli vykonávali obyvatelia domu, iné zase členovia kást zákonných murárov a dedinských kňazov. Spievali sa hymny a živým stenám boli ponúkané obety vo forme jedla. Malé kôpky jedla — plasového jedla — boli ponechané na podlahe pri stenách. V priebehu niekoľkých dní sa kôpky postupne zmenšovali, ako boli absorbované podlahou a stenami. Človek nesmel jesť obety jedla ponúknuté živým stenám, inak z nich ochorel a bol postihnutý nezákonne zlým trávením a hnačkami ako monzúny.

Po sto rokoch, alebo aj oveľa skôr, pokiaľ steny neboli vyživované príslušnými rituálmi, plas umieral. Steny domu sa postupne stenčovali a stenčovali, až sa stali priesvitnými a nakoniec zmizli, zanechajúc po sebe odtlačok, akoby ducha, ktorý sa dal vidieť počas nocí, keď bol Mesiac v splne. Avšak plas kaplniek a svätýň neumieral ani po stovkách rokov. Rovnako ako Zákon, žil navždy — a preto boli svätyne večné.

Ako som rástol, čoraz väčšia časť môjho vzdelávania prebiehala v dedinských internátnych školách a menšia v prírode. Učiť sa verše Zákona, to zostalo hlavnou náplňou. Načo študovať čokoľvek iné? Ako hovoril Zákon, Zákon obsahuje všetko vedenie a podstata Vedenia je vedením Zákona a aká väčšia radosť môže byť, ako opakovať verše Zákona? Hymny sa skladali z kúzelných mantier nabitých pulzujúcimi okultnými silami. Tieto mantry, spievané dlhú dobu, vyvolávali rozšírené stavy vedomia a dodávali srdcu určitú hĺbku citu, ktorú sme intuitívne rozpoznávali a rozohrievali sa pre ňu. Tento zvláštny cit bol prebúdzaný od útleho veku a vytvoril v nás dojem úžasu a úcty k Zákonu.

Ale odhliadnuc od akýchkoľvek duchovných dôvodov, nám sa jednoducho páčilo opakovať tie verše! Zoberme si napríklad poéziu. Jeden z ústredných konceptov básnického umenia bol Zákonom formulovaný takto: akýkoľvek verš, opakovaný dostatočne dlho, sa mení na najsladšiu báseň. Preto boli naše hodiny poézie ohromujúco jednoduché. Učiteľ predniesol jeden určitý verš Zákona. My sme potom ten verš spoločne opakovali, často celé hodiny. A čím viac sme ho opakovali, tým viac sa nám páčil. Stal sa živým v samotných hĺbkach našej životnej sily. Je zbytočné hovoriť, že myšlienka, skladať nové verše, by nám nikdy nenapadla. Prečo by ktokoľvek chcel vymýšľať nové verše, keď všetka básnická dokonalosť už bola obsiahnutá v Zákone?

Podobne sme dostávali hodiny umenia, v ktorých nám bol ukázaný jeden model — zvyčajne hlinená socha znázorňujúca boha alebo nejaká iná tradičná symbolická forma vybraná zo Zákona. Všetci študenti sa mali snažiť zreprodukovať model. Čím presnejšia reprodukcia, tým väčší umelec! Lebo Zákon hovoril, „Aký vznešenejší výkon môže byť v živote sochára, ako zhotoviť jednu dokonalú repliku každej sochy osemdesiatich štyroch bohov?“

Každé umenie, a vo všeobecnosti každý odbor, mal svoj kánon, pravidlá, ktoré boli ustanovené pred dávnym, pradávnym časom, nie ľudskými bytosťami, ale božským zjavením Zákona. Najväčší výkon, na aký mohli ľudské bytosti ašpirovať, bolo zreprodukovať dokonalosť zákonne stanovených modelov. Tým, že tak učinili, nielenže dosiahli vrchol krásy — ale čo bolo dôležitejšie, došli k pochopeniu podstaty Zákona, v ktorom bola obsiahnutá všetka múdrosť.

V úžasne bezpečnom ochrannom obale Zákona som vyrastal bez strachu. Nikdy tam nebola žiadna pochybnosť alebo váhanie — iba bezpečné cesty, ktoré bolo treba sledovať. Na každú otázku existovala predpripravená odpoveď. Pre každú situáciu bola presne stanovená reakcia. Pre každú ľudskú bytosť existoval vopred narysovaný osud. A vďaka systému kást, každý vedel úplne presne, ako hrať svoju rolu v kráľovstve. Neexistovala žiadna zmena a ani dôvod na ňu. Pred tisíckami rokov započalo kráľovstvo božským zjavením Zákona nášho Pána Melchisedeka a väčšia radosť ako večné zotrvanie kánonov Zákona bola nepredstaviteľná.

Roky plynuli a ja som pomaly vstrebal tú časť Zákona, o ktorej sa očakávalo, že ju budú členovia mojej kasty ovládať. Keďže môj otec bol verejným služobníkom, moje vzdelávanie malo pokračovať do osemnástich alebo možno aj dlhšie, ak by sa mi podarilo prejsť náročnými skúškami, ktoré viedli k vyšším úrovniam kráľovskej administratívy. Tieto testy začali, keď som mal trinásť. Zahŕňali, samozrejme, recitovanie dlhých pasáží Zákona. To ale nebola pre mňa alebo mojich spolužiakov žiadna výzva, keďže sme mali fenomenálnu pamäť, vlastnú všetkým atlantským ľuďom. Stačilo nám raz si vypočuť dvestoveršovú báseň a dokázali sme ju bez námahy bezchybne vychrliť. Či sme rozumeli významu veršov, to bolo, pravdaže, úplne nepodstatné. Na čom záležalo, bolo to, aby nám verše zostali natrvalo vryté v pamäti a mohli sme ich kedykoľvek zopakovať. Relatívne vzdelaní ľudia vedeli naspamäť desiatky tisíc veršov Zákona a doktori Zákona ich poznali až do stoviek tisícov! Ale nikto nebol schopný poznať celý Zákon, ústnu tradíciu miliónov veršov, ktoré boli prenášané z generácie na generáciu od stvorenia kráľovstva.

Stať sa verejným služobníkom bolo extrémne ťažkou úlohu, pretože to vyžadovalo naučiť sa, ako čeliť rôznym situáciám. Na každú situáciu musel človek nájsť príslušný verš Zákona, aby sa mohlo postupovať zákonným smerom. To vyžadovalo vynikajúcu inteligenciu. Vystavení okolnostiam, na ktoré nemali naučenú žiadnu zákonnú reakciu, bolo bežné, že ľudia zostali mimo. Nehybne zostali stáť s otvorenými očami, odpojení od reality.

Ako súčasť výberového procesu, ktorý viedol k vyššiemu vzdelaniu, existovali testy, ktoré nás konfrontovali s novými situáciami a problémami. Tí, ktorí sa problém pokúsili riešiť, namiesto toho, aby zostali nehybne stáť s neprítomným pohľadom, boli považovaní za výnimočne nadaných. Aby prešli, nemuseli problém ani vyriešiť. To by vyžadovalo božskú inšpiráciu takej úrovne, ktorú od školákov nebolo možné očakávať. Stačilo, keď dali najavo, že nezostali mimo — napríklad tým, že sa v rozpakoch zamračili alebo si poškrabali hlavu alebo len tým, že sa poobzerali okolo seba.

Vďaka Pánu Melchisedekovi, prešiel som. Zobrali ma do inej školy, kde som mal byť pripravovaný na oveľa ťažšiu skúšku: veľkú súťaž, kde sa prevádzal nábor vysokých verejných služobníkov kráľovskej administratívy. Táto veľká súťaž prebiehala raz do roka a študenti ju mali podstúpiť vo veku sedemnásť alebo osemnásť rokov, po štyroch rokoch intenzívnej prípravy.

V tejto novej škole boli študenti — a učitelia! — omnoho bystrejší a vyučovacie hodiny pokrývali ďaleko širší rozsah predmetov; napríklad históriu Zákona (ľahký predmet, kde sa vysvetľovalo, prečo a ako to, že sa Zákon nikdy nemení); Zákon kást; mantrická poézia a iné zákonné umenia; poznávanie bohov a hlavné rituály Zákona (ale žiaden nácvik rituálov; tie mohli byť vykonávané len kňazmi); zákonná rétorika a dokonca, v poslednom ročníku, aj niekoľko hodín politiky.

2.3 Ako zmizla z môjho života hudba

Zo všetkých predmetov sa mi najviac páčila hudba. Keďže som však patril do kasty verejných služobníkov, neexistovala pre mňa žiadna nádej stať sa hudobníkom. Ale keby som bol býval viac talentovaný, veľmi rád by som si bol zobral hudbu ako náplň svojho voľného času — to už bola pre verejného služobníka zákonná vec. Ale napriek všetkej mojej snahe som dosiahol v reprodukovaní rytmov a melódií, ktoré mi moji učitelia ukázali, len čiastkové úspechy.

Moje hudobné ambície došli k náhlemu koncu, keď som mal pätnásť. Dostával som lekciu od súcitiaceho učiteľa, ktorý, vidiac moju ozajstnú túžbu ovládať hru na hudobný nástroj, rozhodol sa poskytnúť mi tak veľmi potrebné, individuálne doučovanie.

Stáli sme v záhrade mimo hlavnej budovy školy. Starý muž hral na drevených paličkách, ktoré boli jedným z tradičných nástrojov atlantskej hudby. Stál predo mnou a pomaly búchal paličkami o seba.

„Toto sa nazýva monotónia,“ vysvetľoval. „Je to jeden z najhlbších hudobných štýlov, ktoré sme cez Zákon prijali od Pána Melchisedeka.“

Fascinovaný som hlboko do seba vpíjal rytmus.

Ako hral, pokračoval vo vysvetľovaní, „Zákon hovorí, že krása hudby nespočíva v tom, čo počuje ucho, ale v tom, čo dokáže vnímať duša a že vynikajúca hudba je taká, ktorá navodzuje vnímanie harmónie sfér.“

Nejaký čas predo mnou hral, potom mi podal paličky a vyzval ma, aby som sa ho pokúsil napodobniť.

Klik… Klik…

„Nie,“ povedal. „Skús znovu!“

Klik… Klik…

„Nie! Skús znovu,“ zopakoval.

Klik… Klik…

„Nie! Skús znovu,“ stále mi hovoril a lekcia plynula a plynula. Neexistovalo nič také ako nuda.

Nanešťastie sa po zdĺhavej sérii pokusov starý učiteľ rozhodol, že pokračovať ďalej by nemalo zmysel — nie z netrpezlivosti, ale zo zdravého úsudku.

„Možno by si nakoniec mohol byť úspešnejší, keby sme vyskúšali nejaký náročnejší hudobný nástroj,“ rozhodol. „Počkaj tu na mňa,“ povedal a odišiel dovnútra.

Čakanie nebol nikdy problém. Pozrel som sa nahor, rozjímal nad hmlami a nechal svoju myseľ, aby sa vyprázdnila.

Keď sa vrátil, niesol v rukách ten najúžasnejší nástroj, aký som kedy videl. „Toto sa nazýva panvica a lyžica,“ vyslovil s úctou. „Zákonom je vysoko cenená.“

Potom sa predo mňa postavil a začal hrať kúzelnú melódiu, „Beng-ting-ting, beng-ting-ting, beng-ting-ting, beng-ting-ting…“

Nikdy som nič také nepočul. Tento muž bol veľkým umelcom! Očarený jeho hudobnými harmóniami, bol som vynesený tak vysoko, až som úplne stratil kontakt s fyzickým okolím.

Prijal som víziu, ale bola neuchopiteľná ako hmla slabého svetla medzi oblakmi. Niesla istú podobnosť s jedným mojím opakujúcim sa snom, na ktorý som sa nikdy nedokázal úplne rozpamätať.

Učiteľ hudby ma vrátil naspäť do reality tým, že ma potiahol za ruku.

„Chcel by si to skúsiť, Orlon?“

Naplnený bázňou, zobral som veľkú ťažkú panvicu do jednej ruky a drevenú lyžicu do druhej.

„Nie,“ povedal, „lyžicu treba držať v pravej ruke.“

Po chvíľkovom zaváhaní som položil veľkú panvicu na zem, potom zobral lyžicu do pravej ruky, potom vzal do ľavej ruky panvicu a potom, držiac si melódiu ‘beng-ting-ting’ v hlave, som udrel na nástroj.

Kleng… Kleng…

„Nie, skús znovu,“ povedal starý muž.

Po dlhom období úsilia sa stal zázrak, „Bang… kleng-kleng… bung-tueng… kleng.“

„Skoro! Skús znovu.“ Oči starého muža sa rozsvietili nádejou.

Zvuk bol taký veľkolepý, že som bol znovu vynesený vysoko do svetla a stratil kontakt so svojím telom.

Avšak o chvíľu neskôr som bol náhle stiahnutý späť do kráľovstva, hlasným výkrikom bolesti prichádzajúcim od môjho učiteľa.

„Orlon, syn Orlona! Ty idiot v Zákone!“ kričal na mňa starý muž so zodpovedajúcim zákonným výrazom na svojej tvári.

Keď som sa pozrel dole, zistil som, že som mu nechtiac pustil panvicu na nohu.

Poškrabal som si hlavu, hľadajúc príslušný verš Zákona, no žiadny vhodný som si nedokázal vybaviť.

Po tejto nešťastnej príhode mi už nebolo dovolené študovať hudbu — iba spev. Ale školskí spevácki majstri čoskoro rozhodli, že môjmu hlasu chýbajú potrebné kvality na spievanie na slávu Pánu Melchisedekovi, a aby som sa, pre dobro Zákona, radšej zameral na recitovanie hymien.

2.4 Rast v Zákone

Roky plynuli a ja som rástol v Zákone. Bolo to postupné rozkvitanie, sprevádzané rozširovaním môjho rozhľadu. Zákon Melchisedeka nebol postavený na obmedzovaní. Neskladal sa z dlhého zoznamu ‘Nesmieš robiť…’ prepojeným na tresty pre hriešnikov. Bolo to práve naopak. Ako hovoril jeden verš, „Podľa Zákona, obuvník môže byť obuvníkom, pastier môže byť pastierom.“ Zákon navrhoval, ktoré veci sa mali robiť; tiež to, ako a kedy sa mali robiť. Každý krok bol presne určený. Čím viac veršov človek vedel, tým viac vecí mohol robiť. Naopak, tí divosi, ktorí žili na vzdialených pobrežiach a nevedeli nič o Zákone, neboli lepší od blobov. Trávili svoje dni vegetovaním na piesku a boli ledva schopní sa nakŕmiť.

Téma, ktorá sa mi obzvlášť páčila, bol Zákon kást. Vyučoval, ktorá kasta nosila akú farbu. Členovia každej kasty nosili len jeden druh oblečenia. Vďaka Pánu Melchisedekovi, to im ušetrilo nočnú moru musieť sa každý deň rozhodovať, čo si dať na seba. Tak mohol vzdelaný človek okamžite vedieť, ku ktorej kaste ľudia patrili, len podľa toho, že sa pozrel, ako sú oblečení. A poznajúc ich kastu, mohol ich pozdraviť primeraným spôsobom.

Slová, ktorými sa zdravilo, boli, „Pochválený buď Pán Melchisedek!“ na čo druhá osoba odpovedala, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ Ale intonácia bola úplne odlišná, podľa toho k akej kaste človek patril. Napríklad Zákonne Bystrí Obuvníci Juhovýchodnej Oblasti Šeringského Kraja chválili Pána Melchisedeka s klesajúcim štvrť tónom na štvrtej slabike a stúpajúcim poltónom na siedmej slabike, zatiaľ čo Najzákonnejšie Zákonní Obuvníci Juhovýchodnej a Východnej Oblasti Šeringského Kraja robili presný opak, okrem prípadov, keď oslovovali člena svojej vlastnej kasty, vtedy bolo pravidlom používať vzostupné štvrť tóny na všetkých neprízvučných slabikách, ale nie pri oslovení staršieho, kedy sa mali zvýrazniť všetky vzostupné koncovky. Bolo to jednoduché. Členovia vyšších kást mali omnoho prepracovanejšie pravidlá, so špecifickým spôsobom zdravenia každej inej kasty a iným spôsobom zdravenia členov vlastnej kasty, v závislosti od dňa v týždni a ročného obdobia. Existovali stovky hlavných kást a tisícky pod kategórií — to bol dôvod, prečo bol Zákon kást takou fascinujúcou študijnou témou. Pravdaže, zabralo to roky úsilia. Ale aká odmena na konci! Zakaždým, keď človek prišiel s niekým do styku, bolo v tom hlboké uspokojenie, keď vedel, že sa s nimi môže rozprávať presným zákonným spôsobom, aký ustanovil Pán Melchisedek na začiatku kráľovstva.

Je zbytočné dodávať, že toto privilégium bolo rezervované pre členov najvyšších kást. Menej vzdelaní ľudia poznali len niekoľko desiatok spôsobov velebenia Pána Melchisedeka. A aby človek dokázal posúdiť úroveň niečieho vzdelania, stačilo ho pozdraviť a počúvať, akým spôsobom odpovie. „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ To prezradilo všetko o jeho pôvode.

Ako plynul čas, čoraz väčší dôraz sa kládol na to, aby človek nezostal mimo pri konfrontácii s novou situáciou. Tento cieľ sa mal dosiahnuť tým, že si človek osvojil širšiu perspektívu Zákona štúdiom mnohých jeho stránok a ich prelínaním, namiesto pravidiel len jedinej kasty. V posledných rokoch prípravy na veľkú súťaž boli mojimi učiteľmi muži veľmi odlišnej povahy od tých, ktorí sa starali o malé deti. Pre začiatok, hovorili o čosi rýchlejšie a v ich očiach žiarilo akési svetlo. Kládli veľa otázok, dokonca aj mätúce, na ktoré sa študenti ešte nenaučili naspamäť odpovede. Občas ukázali aj určitý zmysel pre humor (vlastnosť, ktorá takmer úplne chýbala drvivej väčšine atlantských ľudí).

Predmetom, ktorý ma najviac uvádzal do rozpakov, bola politika. Mali sme ju až posledný rok a nezašli sme v nej príliš ďaleko. Ozajstné politické štúdium začalo až neskôr, pre tých, ktorí uspeli vo veľkej súťaži. Preto som sa veľa z tohto čudného umenia nenaučil. Ale ten malý kúsok, ktorý som musel zniesť, zostal pre mňa navždy záhadou.

Umenie politiky obrátilo najzákladnejšie zákonné koncepty hore nohami. Normálne, keď sa človek ocitol v ťažkej situácii, vzdelaná osoba by sa obrátila k múdrosti Zákona, aby sa rozhodla pre určitý postup. Ale nie politickí poradcovia! Nech to znie akokoľvek zvláštne, ich úloha bola presne opačná. Knieža alebo vysoký hodnostár ich oslovil s predpripraveným rozhodnutím. Úlohou poradcu potom bolo nájsť verše Zákona, ktoré najlepšie zdôvodňujú dané rozhodnutie.

Navždy si budem pamätať svoje úplné ohromenie, keď sa ma počas prvých lekcií politiky učiteľ opýtal, „Knieža kraja Západných Planín sa rozhodol zbaviť svojej manželky, ktorá mu dala osem dcér, ale žiadnych synov. Nájdi v Zákone zdôvodnenie, že má pravdu.“

„Och, môj Pán Melchisedek!“ zvolal som, „Ale veď to je hrozné! Tá žena bude…“

„Orlon, syn Orlona!“ prerušil ma učiteľ pohoršeným hlasom. „Takéto poznámky sú úplne nepodstatné! Diskutujeme tu o Zákone, pre Pána Melchisedeka!“

Vzdychol som a pustil sa loviť verš zo svojho pomerne širokého repertoára. „Muž musí naplniť Zákon svojich otcov,“ navrhol som po chvíli.

„Mm…“ učiteľ nevyzeral, že by to na neho urobilo dojem.

„Knieža prikazuje a nedostáva príkazy od nikoho,“ navrhol iný študent.

„Áno!“ prikývol učiteľ, „Tento verš sa mi páči omnoho viac.“

„Najvyššou povinnosťou kniežaťa je zabezpečiť trvalý mier vo svojom kraji. Preto musí mať syna, k úžitku svojich podriadených, aby ho ten mohol nasledovať na tróne ,“ povedal iný študent.

„Vynikajúce!“ zdvihol učiteľ ukazovák. „To je presne to, čo by povedal múdry poradca. Dokazuje to, že knieža nemá inú možnosť, ako zbaviť sa svojej manželky.“ Potom sa obrátil na mňa, „Teraz, Orlon, predpokladajme, že máš poradiť manželke kniežaťa. Ako by si ukázal, že Zákon prikazuje kniežaťu, aby zostal s ňou?“

Tentokrát som zostal mimo. Mojej absolútnej viere v Zákon bol zasadený ťažký úder. Nikdy som si ani nepomyslel, že by sa ľudia mohli hrať s jeho posvätnými pravdami a manipulovať ich pre svoj osobný prospech. To bolo také protirečiace všetkému, čomu ma učili, že jediné čo som mohol urobiť, bolo hľadieť do hmiel a byť mimo.

A bývalo to aj horšie. V niektorých obtiažnych prípadoch nebolo možné v Zákone nájsť verše, ktoré by zdôvodňovali panovníkove rozhodnutie. Politickí poradcovia vtedy používali techniku, nad ktorou zastával rozum: zobrali časti zákonných veršov a skombinovali ich takým spôsobom, že presne vyhovovali potrebám panovníka. A zdôvodnili to citovaním základných veršov Zákona, ako napríklad, „To, čo pochádza zo Zákona, je zákonné,“ alebo „Zákon je pravdivý, preto sú všetky časti Zákona pravdivé.“

Vďaka Pánu Melchisedekovi, politika bola len jedným z mnohých predmetov, ktoré sme museli študovať. Oveľa príťažlivejšie bolo pre mňa umenie rituálov. Dedinskí kňazi na mňa urobili obrovský dojem. Bol som okúzlený ich prespevovaním hymien a recitáciami mantier Zákona. Vytváralo to vibrujúcu atmosféru, ktorá sa ma hlboko dotýkala a napĺňala ma úžasom.

Často som sledoval dedinských kňazov, keď išli vykonávať rituály určené na udržanie hladkého fungovania síl prírody. Tieto praktiky boli zamerané na vyvolávanie dažďa, posilňovanie úrodnosti zeme, zabezpečovania, aby ročné obdobia prichádzali načas a starostlivosť o podnebie vo všeobecnosti. Keďže som nebol z kňazskej kasty, nikdy som sa nezúčastnil spievania. Iba som sedel a sledoval rituály. Kňazi, ktorí v tejto dedine nosili šafranovožlté rúcha, sedeli okolo malého ohňa, ktorý predtým zapálili presne určeným spôsobom. Potom, prespevujúc mantry, prilievali do ohňa obety. To vytváralo v aure plameňa iskry energie, ktorá ma preniesla do nádherných, rozšírených stavov vedomia a spôsobila, že som úplne stratil pojem o čase.

Iná kasta, ku ktorej som sa rád prikmotril — samozrejme, v rámci hraníc vytýčených Zákonom — bola kasta kontrolórov priestoru.

Moje prvé stretnutie s jedným z nich nastalo po tragickom incidente. Jedno ráno bol na mojom internáte nájdený jeden chlapec mŕtvy vo svojej posteli. Bol mojím najlepším priateľom, pretože spal na posteli, ktorá susedila s mojou a Zákon hovoril, „Nech je tvoj sused tvojím priateľom.“ Strávil som deň smútením, zákonne sa modliac a plačúc za jeho dušu, tak ako to bolo predpísané veršom, „Keď zomrie tvoj priateľ, jeden deň sa modli a plač za jeho dušu, potom sa odovzdaj vyššej múdrosti nášho Pána Melchisedeka.“ Popoludní boli zvolaní dedinskí kňazi a po vyšetrení tela vyhlásili, že jeho smrť nenastala kvôli chorobe. Chlapec jednoducho počas noci stratil cestu. Ako nám bolo povedané, nebolo to nič nezvyčajné.

V nasledujúcich dňoch navštívil našu triedu Eterne, jeden z kontrolórov priestoru, ktorý mal na starosti našu oblasť. Kontrolóri priestoru boli veľmi zvláštnou kastou, ktorých funkcia bola ešte záhadnejšia ako úloha kňazov. Niekedy ich zvykli nazývať nočnými pastiermi, pretože trávili noci cestovaním cez tmu viditeľnú, astrálnu[13] sféru najbližšie k fyzickému svetu. Ich úlohou bolo zachraňovať tých mnohých ľudí, ktorí počas spánku zašli pri svojom putovaní priďaleko. Bez niekoho, kto by ich doprevádzal, by sa v mnohých prípadoch tieto zatúlané ovce nedokázali vrátiť do svojho tela a ráno by ich našli mŕtvych v posteli. Kontrolóri ich privádzali domov a posielali impulz, aby sa zobudili.

Po smrti môjho priateľa zo školy dával Eterne špeciálny pozor na chlapcov v mojej triede. Keď som sa ráno prebúdzal, často som si spomenul, že som ho v noci stretol. Vždy sa mu zdalo, že chodím príliš ďaleko a keď ma našiel, vyhrešil ma. Myslel si, že sa cielene snažím chodiť a objavovať vzdialené oblasti tmy viditeľnej[14] — myšlienka, ktorá by mi nikdy nenapadla. Časom som sa od neho naučil, ako tráviť svoje noci v astrálnom susedstve, namiesto toho, aby som sa nechal unášať príliš ďaleko. Aby som mu poďakoval, občas som cez deň navštívil jeho dom a priniesol mu kvety.

Kontrolóri priestoru boli nielen milovaní a oceňovaní za svoje služby, ale požívali aj veľkú prestíž. Kolovalo veľa príbehov o ich tajomných silách a zvláštnych stretnutiach, ktoré sa im občas pritrafili na cestách vzdialenými astrálnymi priestormi. Keď som navštevoval Eterneho, zvykol som pohrúžený sedieť celé hodiny, zatiaľ čo on rozprával o svojej práci. Hovoril mi o úžasných miestach, ktoré objavil v tme viditeľnej a o mnohých spiacich, ktorých zachránil pred istou smrťou. Rozprával tiež o dušiach mŕtvych, ktoré niekedy stretával na ich cestách do duchovných svetov — svetov takých vysokých, že ich nebolo možné vidieť ani z najvyšších úrovní tmy viditeľnej. A rozprával mi fantastické príbehy o vysokých kňazoch a kňažkách, ktorí cestovali ešte ďalej ako on a preskúmali neuveriteľne vzdialené sféry, aspoň dva alebo tri stupne nad tmou viditeľnou.

Ako hovoril, sedel som s očami doširoka otvorenými, naplnený obdivom a bázňou.

Málo som ja vedel o tom, že budem trénovaný jednými z najmocnejších kontrolórov priestoru v kráľovstve — Bielymi Orlami, ženami s fenomenálnymi cestovateľskými schopnosťami, pre ktoré bola tma viditeľná iba matná, a na udalosti chudobná oblasť na spodku rebríka sfér.

2.5 Veľká súťaž

Jedným z predmetov, ktoré pre mňa predstavovali veľké ťažkosti, bola telesná výchova. Neznášal som beh. Zákon hovoril, že muži mojej kasty mali vedieť behať, aby mohli slúžiť svojmu vládcovi v prípadoch veľkej núdze, a tak som sa trpezlivo podrobil týmto hodinám. Ale fyzické cvičenie, nielen beh, bolo hlboko proti mojej prirodzenosti. Asi to malo niečo dočinenia s faktom, že hoci som bol vysoký, bol som mimoriadne chudý, a obzvlášť náchylný na všetky formy nádchy a nákazy rôzneho druhu.

Raz, uprostred športovej hodiny, ktorá pozostávala z behania po schodoch hore a dole, prišiel ku mne učiteľ telesnej výchovy.

Sedel som na poslednom schode, lapajúc po dychu a spomínajúc na bolestnú epizódu spred niekoľkých mesiacov, keď ma krava naháňala cez celé pole.

Muž sa predo mňa postavil a chvíľu na mňa hľadel s čudným výrazom na tvári. „Máš šťastie, Orlon! V našom kraji sa verejní služobníci nemusia zúčastňovať vojnových operácií. Vieš si predstaviť, čo by s tebou bolo, keby si mal bojovať proti nefilimským obrom?“

Poškrabal som si hlavu, hľadajúc príslušný verš. „Bojuj duchom, muž Zákona!“

„Áno, ale Duch prichádza k silným, Orlon,“ oplatil mi rovnakým.

Prikývol som a premýšľal nad hĺbkou tohto verša.

Potom mi položil ruku na plece a povedal, „Ten, kto uspeje vo veľkej súťaži, dostane krásnu manželku.“

Zamračil som sa, nevediac, čo tým myslel.

„Radšej by si mal uspieť, Orlon, syn Orlona,“ usmial sa. „Inak som zvedavý, čo za hlupáka verejného služobníka by ti chcel dať svoju dcéru za manželku!“

„Manželku?“ vzhliadol som nahor do hmiel a zostal mimo.

Keď som prišiel k sebe, učiteľ bol už preč. Po tomto už so mnou nikdy neprehovoril.

Väčšina ostatných učiteľov bola omnoho priateľskejšia. V tomto poslednom roku prípravy sa všetci snažili vo svojich študentoch prebudiť súťaživého ducha. To nebola žiadna nenáročná úloha, aspoň čo sa mňa týkalo. Raz, po teste z histórie Zákona, v ktorom sa mi celkom darilo, mi učiteľ povedal, „Zákonne výborne, Orlon! Ak podáš takýto výkon na veľkej súťaži, môžeš skončiť ako služobník samotného kniežaťa Šeringy!“

Prikývol som. Podľa zákonnej rétoriky, intonácia jeho vety naznačovala, že som nemusel hľadať odpoveď, ale stačilo sa zdvorilo usmiať.

„Nechcel by si byť dôležitým mužom, ktorého žiada o radu samotná kráľovská rodina, Orlon?“ opýtal sa učiteľ.

Zostal som zamyslený, premýšľajúc, či by som to chcel.

„Bol by si bohatý. Mal by si nádhernú manželku, veľký dom so služobníkmi a všetci v tvojej rodnej dedine by si ťa vážili,“ pokračoval učiteľ.

Zostal som ticho. Svoju rodnú dedinu som nenavštívil už roky. Nevedel som ani to, či moji rodičia ešte žijú.

„Neexistuje postavenie vo vysokej administratíve kraja Šeringy, ktoré by si rád zaujal?“ pýtal sa.

„Áno,“ prikývol som, „chcel by som reprezentovať knieža v inom kraji.“

„Mm…“ učiteľ mal na tvári pochybný výraz. „Naozaj by si rád cestoval?“

Prikývol som. Cestovanie bolo obyčajne jednou z vecí, ktorú atlantskí ľudia najviac neznášali, pretože to znamenalo nielen opustiť pohodlie svojho domova, ale tiež prispôsobovanie sa novému podnebiu a niekedy aj odlišnému životnému štýlu. Napriek tomu, z nejakého zvláštneho dôvodu, to bolo pre mňa príťažlivé.

„Tak v takom prípade, Orlon, budeš musieť uspieť vo veľkej súťaži,“ snažil sa na mňa urobiť dojem učiteľ. „Knieža nevymenúva veľa ambasádorov.“

Nasadil som rozhodnú tvár — ako diktovala zákonná rétorika, že by som mal učiniť v prípade takéhoto príkazu. Ale potreba dosiahnuť vysoké skóre vo veľkej súťaži mi nebola taká jasná ako niektorým študentom, ktorí sa zdali byť dychtiví vstúpiť do radov vysokých stupňov kráľovskej administratívy.

V mesiacoch, ktoré predchádzali veľkej súťaži, začali mnohí moji spolužiaci prejavovať známky vzrušenia. Všetko to zostalo zákonne umiernené, ale predsa tam nebola žiadna pochybnosť, že perspektíva podstúpenia kritických testov mala na nich značný dopad. Začali diskutovať na témy, ktoré by im predtým nikdy nenapadli, ako napríklad aké postavenie by chceli dosiahnuť a aká zákonná družka by sa im páčila. Keď rozprávali, snažili sa menej používať bežné frázy a vyberali si verše Zákona s väčším dôvtipom. Niektorí z nich, ktorých ambície mi pripadali ohromujúce, dokonca študovali po škole, alebo sa zapájali do debát, aby si pred skúškami vycibrili svoju rétoriku.

Nakoniec nadišla veľká udalosť.

Súťaž sa mala uskutočniť v meste Šeringa, hlavnom meste kraja, kde sa každoročne zhromaždili stovky študentov zo všetkých kútov kraja. Niekoľko dní pred odchodom z internátnej školy sa konala veľká ceremónia, počas ktorej študenti zákonne vyjadrili vďaku za všetko, čo prijali od svojich učiteľov. Prišla skupina kňazov a celé hodiny spievali hymny. Potom sa všetci učitelia postavili do radu a každý študent, jeden po druhom, k nim prišiel a poďakoval každému učiteľovi zopakovaním rovnakých príslušných veršov Zákona, ktoré boli vyslovované vážnym, ale mierne smutným tónom. Netreba dodávať, že Pán Melchisedek bol hojne pochválený pred, počas a po tejto zákonne prebiehajúcej výmene. Študenti tiež vzdali vďaku energiám zeme a stromom za ich starostlivú podporu. Nakoniec poďakovali jeden druhému a ceremónia skončila zákonným banketom, počas ktorého boli všetci vyzvaní, aby sa tešili na nádherné roky, ktoré sú pred nimi. Opakujúc podľa vzoru starších — pre najväčšiu slávu nášho Pána Melchisedeka. O akom závideniahodnejšom osude mohli snívať?

Blažení spiaci!

Nemali ani potuchy, že ich svet je pred zrútením.

~ Tak končí kniha Blažených Spiacich ~

3 — Kniha Volania Osudu

3.1 Volanie osudu

Veľká súťaž sa skladala zo štyroch častí. V prvej mali kandidáti podstúpiť rôzne skúšky. Mali predviesť svoju znalosť Zákona a zúčastniť sa dlhých recitácií hymien — nič z toho nepredstavovalo veľký problém pre tých, ktorí sa náležite pripravili. Potom boli kandidáti vystavení paľbe otázok vzťahujúcim sa k praktickým situáciám, s ktorými sa ako verejní služobníci mohli pravdepodobne stretnúť; a tiež použitiu rôznych pravidiel a častí legislatívy. Zakaždým bolo výzvou nájsť verš Zákona, ktorý vrhol svetlo na problém a navrhol postup riešenia.

Celkom neočakávane som sa pristihol, že sa mi celé cvičenie páči — ďaleko viac ako mesiace príprav, ktoré k nemu viedli. Na rozdiel od niektorých mojich spolužiakov som mal len malú motiváciu, aby som sa stal súčasťou vysokej administratívy kraja. Všetko, čo som chcel, bolo, aby som nikdy nemusel behať a za každú cenu sa držal ďaleko od všetkého, čo malo niečo dočinenia s dobytkom. Odhliadnuc od toho, nezáležalo mi veľmi, či sa stanem Veľkým Intendantom Zákonnej Administratívnej Činnosti alebo Nižším Atašé Zákonného Kráľovského Reprezentanta alebo Zákonným čímkoľvek iným. Nebol som posadnutý dosiahnutím vysokého skóre, takže moja nálada bola pokojná. Odovzdal som sa vyššej múdrosti nášho Pána Melchisedeka a vložil svoj osud do jeho rúk. Ale ako dni plynuli, pulzujúca atmosféra skúšobných miestností sa mi páčila čoraz viac. Skúšajúci boli bystrého úsudku a prinášali so sebou istú ostražitosť, ktorá mi nielen pomohla jasnejšie myslieť, ale tiež spôsobila, že som sa cítil živšie ako kedykoľvek predtým.

Takže keď som sa koncom prvého týždňa dozvedel, že nie som medzi tisícdvesto kandidátmi, ktorých vylúčili, bol som úprimne šťastný. Bol som zvedavý — zákonne umiernene zvedavý — ako bude súťaž ďalej prebiehať.

Druhá časť bola považovaná nielen za najnáročnejšiu, ale bola tiež kritickou pre celý výberový proces. Zo šesťsto zostávajúcich kandidátov sa len sto kvalifikovalo na tretiu časť súťaže.

Skúška sa mala uskutočniť v neďalekom lese. Mala trvať celý deň. Kandidáti boli rozdelení do malých skupín a cieľom bolo dosiahnuť určité miesto ukryté v lese. Aby sme našli cestu, museli sme ísť cez viacero kontrolných stanovíšť, kde nám boli kladené otázky a udaný ďalší smer, v závislosti od presnosti našich odpovedí. Preteky sa začali na úsvite a končili o polnoci. Boli sme varovaní, že mnoho kandidátov to do konečného cieľa nezvládne. Navyše, niektorí z nás môžu prísť o život pri stretnutiach s ostrými strážcami, ktorí strážili mosty ponad početné vodné toky pretekajúce lesom. Preto moji mladí priatelia považovali preteky za skúšku života, jedinú veľkú udalosť, ktorá spečatí ich osud.

Zákonne znepokojený som na úsvite začal preteky. Bol som členom skupiny, ktorá zahŕňala piatich mojich priateľov zo školy. Boli sme len jednou zo sto takýchto skupín, poskladaných zo študentov rôznych škôl kraja a iných ľudí, ktorí prišli súťažiť, v snahe zabezpečiť si svetlú budúcnosť.

Našu cestu sme začali na okraji lesa a vydali sme sa hľadať prvý z kontrolných bodov.

Kráčali sme sotva pol hodiny, keď sme začuli volajúci hlas, „Hej! Vy! Poďte sem a pomôžte mi!“

Zastavili sme. Muž, ktorý na nás volal, kľačal pri strome, vedľa ženy a malého dievčaťa. Žena ležala na zemi, v bezvedomí. Malé dievča stálo po jej boku. Obe mali oblečené sivé rúcha, naznačujúce, že boli členkami nižšej kasty, s ktorými sme sa nemali stýkať, ibaže by to bolo zákonne nevyhnutné. Muž mal oblečené hnedé rúcho druhu, ktorý bol v kraji Šeringy neznámy.

„Poďte rýchlo sem!“ volal muž. „Potrebujem vašu pomoc, aby som zachránil túto ženu.“

Moji priatelia nezastavili.

Z nejakého dôvodu som zaváhal. Nebolo to zo súcitu. Ak táto žena bola chorá, nebola to vôľa Pána Melchisedeka? Bolo to čosi v mužovom hlase, čo sa ma hlboko dotklo. Urobil som k nemu niekoľko krokov, prezerajúc si jeho hnedé rúcho. Bol to najskôr mních, hoci jeho rád som nepoznal. Nemohol som vidieť jeho tvár, bola skrytá pod kapucňou.

„Orlon!“ zavolal na mňa jeden z priateľov. „Nebuď hlupák v Zákone! Nemáme času nazvyš.“

Muž si odhrnul kapucňu a pozrel sa na mňa. Mohol mať niečo do šesťdesiatky a v jeho držaní tela bola veľká dôstojnosť, mal prenikavé sivozelené oči, sivé vlasy a bradu. „Rýchlo! Poď sem!“ znovu na mňa zavolal. „Pomôž mi oprieť jej telo o strom.“

Moji priatelia zmizli v hmlách.

Keby som ich nasledoval, minul by som svoj osud.

Ďalej som kráčal k mužovi.

Bolo to úplne nezákonne nelogické. Plytvanie časom počas hlavnej skúšky veľkej súťaže bola nezákonne hlúpa vec. Podľa inštrukcií, ktoré do mňa vtĺkali celé mesiace, mal som bez povšimnutia bežať ďalej. Ale mužove oči mali v sebe niečo také známe, hoci úplne odlišné od čohokoľvek, čo som dovtedy videl, že som sa cítil byť donútený reagovať na jeho volanie.

„Pomôž mi ju zodvihnúť,“ kývol na mňa.

Prekvapene som sa zamračil. Muž vyzeral byť vzdelaný. Či nevedel, že muž mojej kasty sa nemal dotknúť ženy jej kasty, okrem prípadov zákonne výnimočných okolností?

„Rýchlo!“ zavelil so zreteľnou intonáciou niekoho z vyššej kasty dávajúceho príkaz mládeži — presne tá výnimočná okolnosť, ktorú som potreboval, aby som bol zákonne oprávnený dotknúť sa ženy.

Odniesli sme jej telo k stromu a opreli ju oň chrbtom. Ale sotva som sa na ňu pozrel, taký som bol zaujatý mužom.

Zamyslene si niekoľko sekúnd žmolil bradu, starostlivo pozorujúc ženu. Potom ju chytil za zápästia, držal ich vo svojich rukách so zatvorenými očami, vykonávajúc nejaký druh liečenia.

Malé dievča stojace vedľa to celé sledovalo s očami upretými na ženu. Mohla mať asi sedem rokov a keďže jej šaty boli rovnakej farby ako ženine, zákonne som usúdil, že je to jej dcéra.

Po chvíli som povedal mužovi, „Pane, musím ísť.“

„Počkaj!“ povedal miernym hlasom. „Ešte som s touto ženou neskončil.“

Stále som na neho hľadel, premýšľajúc, čo z neho vo mne tak hlboko rezonovalo. Nebol taký vysoký ako ja, bol strednej postavy. Vyzeral byť ostrý, ako ľudia, ktorí viedli skúšky na veľkej súťaži. Ale skôr ako jeho výzor, bolo to jeho vyžarovanie, ktoré sa ma dotýkalo — mäkká, jemná prítomnosť, akoby medová.

Potom ako som minútu alebo dve odolával nutkaniu odísť, som mu nakoniec musel povedať, „Pane, naozaj už musím ísť!“

„Dobre, tak teda choď,“ povedal muž neutrálnym hlasom, s očami upretými na ženu, ktorá bola stále v bezvedomí.

„Zbohom, muž Zákona!“ zákonne som ho pozdravil.

Neodpovedal. Bol zaujatý starostlivosťou o ženu.

Postavil som sa a začal kráčať preč.

„Počkaj, synak!“ zavolal muž. „Niečo si si zabudol.“

Prekvapený som sa otočil. Nevidel som na zemi ležať nič, čo by mi patrilo.

Pozrel sa mi do očí a usmial sa. „Poď!“

Zmätený, kráčal som k nemu.

Ako som k nemu podišiel, postavil sa. Potom ma chytil za zápästia a zabodol hlboko do mňa svoj pohľad. „Toto si zober so sebou,“ povedal. „Budeš to potrebovať na to, čo máš urobiť.“

Čo to robil? Celé moje telo začalo brnieť a do mojej hlavy prúdili divné vibrácie. Bol som prenesený do iného priestoru. Trvalo to len niekoľko sekúnd, ale to, čo sa odohrávalo, bolo neobyčajne intenzívne.

Potom uvoľnil moje zápästia. „Teraz choď.“

Bol som taký ohromený, že som potreboval niekoľko sekúnd, kým som sa dokázal pohnúť. Potom som sa obrátil a začal kráčať preč.

Tentokrát ma už nezavolal naspäť.

Po niekoľkých krokoch som zastavil. Váhajúc, obrátil som k nemu hlavu.

„Choď!“ zopakoval. „Musíš sa ponáhľať.“

Odišiel som a pokračoval v pretekoch.

Ale potom sa stalo niečo mimoriadne čudné. Nesený neobyčajne vysokým duchom, rozbehol som sa.

Úprimne ustarostený, okamžite som zastal. Čo mi ten muž urobil? Teraz však nebol čas na hĺbanie nad zvláštnym stretnutím. Dosiahol som kontrolné stanovište a dvaja skúšajúci mi začali klásť otázky.

Opäť sa stalo čosi neuveriteľné. Moja myseľ začala pracovať rýchlejšie ako kedykoľvek predtým. Odpovedal som na otázky mužov rýchlosťou, ktorá mňa prekvapila ešte viac ako prekvapila ich. A keď povedali, „Prešiel si!“ pustil som sa do behu.

Čoskoro som došiel k nízkemu mostu, ktorý križoval malý vodný tok. Uprostred mosta stál obrovský muž, ktorý držal v rukách dlhú drevenú kladu. Moji priatelia k mostu tiež práve dorazili a pomaly, obozretne sa k mužovi približovali. No zrazu, k ich úplnému ohromeniu, na nich muž nečakane vybehol a pomocou klady ich sotil do vody.

Normálne by som bol obozretne zastavil tam, kde som bol a zobral si dostatočný čas na hľadanie inšpirácie v mojom repertoári zákonných veršov. Ale hnaný mocnými silami, ktoré do mňa vložil mních, vkročil som na most a nadviazal s mužom očný kontakt.

Pokojne čakal, kým podídem bližšie.

Bez toho, že by som sa skutočne pozrel tým smerom, tváril som sa, že sa pripravujem prebehnúť po jeho ľavej strane, akože ho chcem prekabátiť.

Muž okamžite vycítil impulz a pripravil sa, zľahka sa presúvajúc na svoju ľavú stranu.

Hľadiac priamo do jeho očí, kráčal som ďalej.

Zrazu som sa rozbehol, akoby som chcel prebehnúť po jeho ľavej strane, kde ma očakával. Ale hneď ako sa rozohnal drevenou kladou, preskočil som na jeho pravú stranu a prebehol popri ňom.

Nesený zotrvačnosťou klady, muž už nemal čas zmeniť jej smer. Keď videl, že som mu ušiel, rozosmial sa a s kladou položenou na predlaktiach mi uznanlivo zatlieskal.

Bol som taký užasnutý nad tým, čo som práve urobil, že som sa prestal trápiť tým, že bežím. Len som ďalej utekal smerom k ďalšiemu kontrolnému stanovišťu.

Stála pri mne mocná sila. Nechápal som, čo to bolo, ani ako to fungovalo. Ale zakaždým, keď mi bola položená otázka, dokázal som okamžite vidieť odpoveď. Bolo to viac ako len hlas hovoriaci cez moje ústa, bola to široká vízia, cez ktorú som vnímal dôvody, prečo boli otázky kladené a všeobecné zákonné pozadie, v ktorom mali byť chápané. To ma viedlo k tomu, aby som hovoril neuveriteľné veci. Niekoľkokrát, po prejdení kontrolným bodom, som sa musel sám seba opýtať, „Och, môj Pán Melchisedek, naozaj som to povedal ja?“ Nejakým spôsobom som dokázal vnímať osobnosť skúšajúcich a tomu prispôsobiť svoje odpovede. Niekoľkokrát som ich dokonca dokázal rozosmiať, akoby som bol obdarený zmyslom pre humor.

Rozjarený, lietal som od jedného kontrolného bodu k druhému, plne si užívajúc rozšírené vedomie, ktoré mnou hýbalo. Okolo poludnia, keď som dosiahol ďalší kontrolný bod, som bol prijatý skupinou hodnostárov, ktorý na mňa so zvedavosťou hľadeli. Bolo ich najmenej dvanásť a v ich čele bol vysoký muž v karmínovom rúchu vyšívanom zlatými symbolmi, znakmi veľmi vysokého postavenia v administratíve kráľa Atlantídy.

Kráčal som ku skupine hodnostárov a pochválil Pána Melchisedeka so všetkou úctou k ich postaveniu. Potom som sa pred nich postavil a dal sa dohromady, očakávajúc paľbu otázok.

Keď videl plameň v mojich očiach a rozhodný výraz na mojej tvári, vysoký muž v karmínovom rúchu sa usmial. „Mier, môj priateľ v Zákone!“ povedal so zákonnou intonáciou človeka ohrozovaného zbraňou.

Hodnostári vybuchli smiechom.

Zdvorilo som sa usmial, tak ako zákonná zvyklosť doporučovala, že by som mal urobiť v takej situácii.

„Aké je tvoje meno, môj priateľ v Zákone?“ opýtal sa muž v karmínovom rúchu.

„Orlon, syn Orlona, pane.“

„Nuž, Orlon syn Orlona, prešiel si všetkými skúškami dňa. Teraz môžeš ísť a oddýchnuť si. Opäť sa stretneme zajtra v noci, na oslave, ktorá uzatvára druhú časť súťaže.“

Stál som bez pohnutia a neveriaco na neho hľadel. Bolo sotva poludnie a mne povedali, že skúška bude pravdepodobne trvať do neskorej noci. Bola to pasca?

„Môžeš ísť!“ povedal muž priateľským hlasom.

Keďže som sa ani nepohol, hodnostári opäť vybuchli do smiechu.

Muž v karmínovom rúchu sa zamračil. Hodnostári sa okamžite prestali smiať. „Môžeš ísť!“ zopakoval muž, tentoraz ostrým tónom používaným len tými v službe Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.

Zdvorilo som sklonil hlavu a, náležite ho pozdraviac, pratal som sa preč.

3.2 Nezákonne ďaleko

Keď som sa vrátil do penziónu, kde sme boli ubytovaní spolu s mojimi priateľmi zo školy, bolo skoré popoludnie. Rozhodol som sa, že si potrebujem odpočinúť. Išiel som priamo do nocľahárne, ktorá bola prázdna a ľahol si na svoju posteľ.

Nedokázal som vyhnať mnícha zo svojich myšlienok. Kto to bol? Čo mi to urobil? Uvidím ho ešte niekedy? Tieto otázky mi behali po rozume. No napriek vzrušeniu dňa som čoskoro zaspal.

Neskôr popoludní, keď som sa zobudil, prvá vec, ktorá mi napadla, bola, že toho mnícha musím nájsť a porozprávať s ním. Nevedel som prečo, ale moja istota bola absolútna.

Bolo tesne pred západom slnka a nocľaháreň bola stále prázdna. Nikto z mojich priateľov sa ešte zo skúšky nevrátil. To ma prinútilo zamyslieť sa. Čo ak som naozaj dosiahol dobrý výsledok? Bude mi ponúknuté vysoké postavenie v službách kniežaťa? Budem vedieť, ako si múdro vybrať?

Namiesto toho, aby som si robil starosti, rozhodol som sa počkať na výsledky súťaže, ktoré mali byť oznámené nasledujúce ráno.

Pohol mnou hlboký impulz.

Vydal som sa hľadať mnícha.

Nemal som ani potuchy, kde bol ubytovaný, alebo či je ešte vôbec v Šeringe. Tak som sa rozhodol hľadať ženu. Šeringa bola zákonným mestom usporiadaným do štvrtí, kde boli kasty prísne oddelené, takže bolo ľahké ju nájsť. Vedel som, že bola oblečená v sivom, tak som sa vypytoval na jej štvrť a netrvalo mi dlho, kým som došiel na malé trhovisko plné ľudí oblečených rovnako ako ona.

Po niekoľkých minútach chôdze som spoznal malé dievča. Hrala sa so svojimi priateľkami, blízko stánku s ovocím. Odviedla ma k svojmu domu a odtiaľ ma mladý chlapec zobral na krátku prechádzku do susedstva, v ktorom býval mních.

Bol to malý dom na konci prázdnej uličky. Predtým ako som zaklopal, zaváhal som. Čo poviem tomu mužovi?

Kým som si stihol dať dokopy myšlienky, mních otvoril dvere a pozdravil ma, „Pochválený buď Pán Melchisedek, priateľ v Zákone!“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, múdry muž Zákona,“ odpovedal som s náležitou úctou k jeho veku a vznešenému držaniu tela.

Tentokrát mal hlavu nezakrytú. Chvíľu na mňa pozeral a usmial sa, „Aké je tvoje meno, môj priateľ v Zákone?“

Znovu tam bolo niečo v jeho očiach a jeho vyžarovaní, čo vo mne rozozvučalo akord. Bol som hlboko pohnutý a zmätený zároveň, až natoľko, že som takmer zostal mimo a zabudol mu odpovedať.

Mužov úsmev sa rozšíril, „Moje meno je Džervin Hnedého Rúcha,“ povedal. „Poď dovnútra, môj priateľ v Zákone.“

„Moje meno je Orlon, syn Orlona,“ zamumlal som a nasledoval ho cez krátku chodbu do prázdnej bielej miestnosti osvetlenej belavo-modrou žiarou živých plasových stien.

„Koľko máš rokov, Orlon?“

„Videl som sedemnásť jarí a sedemnásť jesení,“ odpovedal som zákonným spôsobom.

Potom ako ma pozval, aby som sa s ním posadil, mi kládol množstvo otázok o mojej rodine, mojej kaste, mojich aktivitách v škole a skúškach, ktorými som práve prešiel. Potom sme dlhú chvíľu iba hľadeli jeden na druhého a nič nehovorili.

Znovu som pocítil podivné vibrácie v hlave a iné pocity, ktoré som nedokázal vysvetliť. Celé moje telo brnelo a rozpoznal som v ňom vysokú silu, ktorá ma podporovala pri súťaži.

A potom, rovno z modrých hmiel, muž povedal, „Orlon, chcel by si ma nasledovať a stať sa súčasťou mojej svätyne?“

Omámený a užasnutý, onemel som.

Toto boli slová používané veľkými duchovnými majstrami, keď zákonne pozývali niekoho, aby sa stal ich učeníkom. Bezpochyby, Majster Džervin bol mocný mních. Sila, ktorá ma podporovala počas súťaže, bola jasným dôkazom jeho duchovného rozmeru. Ale aj keď som počul niekoľko príbehov o majstroch prichádzajúcich z iných krajov a zákonne unášajúcich nových učeníkov, nikdy som si nepomyslel, že sa to môže stať mne.

Keď videl ohromený výraz na mojej tvári, Džervin sa rozosmial.

„Ale…“ podarilo sa mi nakoniec vykoktať. „Ale ja som z kasty verejných služobníkov. Nemôžem žiť vo svätyni.“

„Mm…“ prikývol s vážnym výrazom na tvári. Potom sa usmial a podarilo sa mu prekvapiť ma tým, že povedal, „Zbohom, muž Zákona!“ A postavil sa, čím naznačil, že naše stretnutie sa skončilo.

Omráčený, mechanicky som sa postavil a nasledoval ho ku vchodu.

Keď sme došli ku dverám, opäť sa usmial a nenútene zopakoval, „Zbohom, muž Zákona!“

„Zbohom…“ začal som hovoriť, ale slová sa mi zadrhli v hrdle. Ako zatváral dvere, vyhŕkol som, „Počkajte, Majster Džervin!“

Znovu otvoril dvere a hľadel na mňa s neutrálnym výrazom na tvári.

„Budete tu zajtra ráno?“ spýtal som sa.

„Možno. A možno nie,“ povedal, hľadiac na neďaleký strom.

„A kde je vaša svätyňa?“

„V kraji Eisraimu,“ neprestával pozorovať strom.

„Eisraim? Ale veď to je nezákonne ďaleko!“ zvolal som. Kedykoľvek som sníval o cestovaní, bolo to vždy do zákonne blízkych krajov. Šeringa bola na východnom pobreží. Aby človek dosiahol Eisraim, musel ísť na západ a prejsť polovicu atlantského kontinentu.

„Dosť ďaleko, áno,“ povedal, pričom hľadel hlboko do mojich očí — a vibrácia v mojej hlave sa opäť spustila.

Chvíľu sme udržiavali očný kontakt, potom mi dal posledné, „Zbohom, muž Zákona!“ a so širokým úsmevom na tvári zatvoril dvere.

3.3 Horúčkovitá noc

Bolo dosť neskoro po polnoci. Prvýkrát vo svojom živote som nemohol zaspať.

Posadil som sa a hľadel na slabú žiaru živej steny predo mnou.

Nocľaháreň bola stále prázdna. Čo som si o tom mal myslieť? Pravdaže, moji štyridsiatideviati priatelia zo školy neboli jediní, ktorí sa zúčastnili pretekov. Ale aj tak som rozmýšľal, aké skóre som asi dosiahol.

To však nebolo to, čo ma držalo pri vedomí. Pravda bola, že som zo svojej hlavy nemohol vyhnať obraz mnícha. Tento muž mal niečo… niečo, čo som nikdy necítil pri nikom inom, niečo pre mňa významnejšie, ako čokoľvek, čo ma dovtedy postretlo.

Ale čo to bolo?

Mal by som ísť a znovu s ním hovoriť? A čo ak už bolo neskoro? Čo ak už odišiel z mesta? Uvidím ho ešte niekedy? Vymenoval už knieža Šeringy ambasádorov pre kraj Eisraimu? Budem musieť čakať, kým súčasný ambasádor umrie, predtým ako tam budem môcť cestovať? Ale kto povedal, že moje skóre by mi vôbec dovolilo dosiahnuť takú vysokú funkciu akou je ambasádor? A pre Pána Melchisedeka, skončí niekedy táto trma-vrma v mojej hlave?

Posadil som sa a pozoroval desivú scenériu: štyridsaťdeväť prázdnych postelí vo veľkej miestnosti osvetlenej iba tu a tam niekoľkými sviečkami.

Ľahol som si, otočil sa nabok, zavrel oči a zašepkal si sám pre seba, „Prajem ti dobrú noc v Zákone!“

A čo ak naozaj opustil mesto? Čo ak ho už nikdy nenájdem? Budem to ľutovať po celý svoj život? Mal som prijať jeho pozvanie?

Ale keďže som verejným služobníkom, nemôžem žiť vo svätyni!

Pravdaže okrem prípadu, kedy by som sa stal súčasťou rádu kňazov, ktorí prijímajú členov z iných kást.

Boli také kasty kňazov vo svätyni Eisraimu?

Ja a kňaz? Naozaj som si to nevedel predstaviť. A nevedel som nič o svätyni Eisraimu. A čo ak tam držia dobytok?

Otočil som sa na druhý bok.

A čo keby som išiel a porozprával sa s ním hneď teraz?

Pokiaľ nato neexistoval zvláštny dôvod, klopať niekomu uprostred noci na dvere, to nebola veľmi zákonná vec. Samozrejme okrem prípadu, že by jeho kasta mala špeciálne pravidlá. A čo bola vlastne táto kasta Hnedého Rúcha?

Obrátil som sa na druhú stranu, potom som sa opäť posadil a rozhodol sa, že ísť a navštíviť ho teraz uprostred noci by rozhodne nebol dobrý nápad.

O tri minúty neskôr som už kráčal prázdnymi ulicami Šeringy a mieril k jeho domu. Bola to typická atlantská noc; svetlo Mesiaca presvitalo hmlami a vytváralo striebornú atmosféru.

Pravdaže som sa nechystal zaklopať na dvere. To by bolo proti princípom Zákona. Rozhodol som sa, že keď tam prídem, budem stáť pred domom a čakať na prvé svetlo úsvitu, ktorý už nebol ďaleko. Takto ho nemôžem minúť, keby sa rozhodol odísť v skorých ranných hodinách. Ale prečo som mal v hlave takú búrku? Nikdy predtým som necítil takú zvláštnu úzkosť a rozrušenie. Tak som sa obával, že zmeškám kňaza Hnedého Rúcha, až som skoro začal utekať.

Keď som došiel na miesto, ohromne sa mi uľavilo. Ale nie nadlho. Čo ak má dom zadný východ do inej ulice?

Bol to dostatočne zákonný dôvod, aby som klopal na dvere uprostred noci?

Stál som pred dverami a rozmýšľal, čo by doktor Zákona robil v takejto situácii.

Potom sa, na moje prekvapenie, dvere otvorili a ja som sa ocitol tvárou v tvár mužovi v hnedom rúchu.

V ruke držal sviečku. Usmial sa na mňa. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Orlon! Poď dovnútra,“ povedal svojím láskavým hlasom.

Búrka v mojej hlave sa okamžite utíšila. Cítil som sa pokojný a čistý.

Zobral ma do tej istej prázdnej izby, v ktorej ma prijal predtým a pozval ma, aby som si s ním sadol, uprostred bledej modrej žiary vychádzajúcej zo živých stien.

Nechcelo sa mi rozprávať. Chcel som len vpíjať do seba jeho prítomnosť, ktorá sa mi zdala ešte vrúcnejšia, ako keď som s ním bol predtým. Tiež nič nehovoril. Len hľadel do mojich očí a usmieval sa, vyžarujúc do mňa svoje priateľské teplo.

Čo bolo na ňom také odlišné? Ostrosť a intenzita v jeho očiach, možno. Keď na mňa upriamil svoj majestátny pohľad, zdalo sa, že videl nespočetné množstvo vecí, ktoré mne úplne unikali. Alebo to bolo teplo, ktoré vyžarovalo z jeho srdca? Zdalo sa také známe a zároveň také nezvyčajné. V jeho prítomnosti som sa cítil ako úplne iný človek. Ale nato bol môj vnútorný svet príliš nejasný, aby som pochopil, čo presne sa dialo.

Stretnutie trvalo dlho. Tesne pred úsvitom, keď živé steny začali žiariť jasnejšie, Džervin si zamyslene požmolil bradu a opýtal sa, „Budeš ma nasledovať, Orlon?“

Potom ako som s ním sedel vyše dvoch hodín, cítil som sa jasnejšie ako kedykoľvek predtým. Prečnieval som nad svoje normálne ja. V tomto povznesenom stave mi bolo jasné, že ho chcem nasledovať.

Nebolo to nič menšie ako zjavenie! Po prvýkrát v živote som niečo skutočne chcel!

Ale nedokázal som si predstaviť, ako by sa to dalo zákonne zrealizovať. „Majster Džervin, čo by sa stalo, keby som vás nasledoval?“ opýtal som sa, úzkostlivo dúfajúc, že navrhne nejaké zákonné riešenie, pri ktorom by mohol verejný služobník prebývať vo svätyni.

Odpoveď nebola vôbec taká, akú som očakával. Pohladil si bradu a usmial sa, „Veľa prekvapení a strašne veľa zmien v tvojom vnútri!“

Slová ‘zmena’ a ‘strašne’ išli k sebe nezákonne dobre. Ako všetci normálni Atlanťania, neznášal som prekvapenia.

Ťažko som prehltol. „Akú funkciu by som mohol zastávať vo vašej svätyni ako verejný služobník? Zrejme by som nemohol žiť v jej priestoroch.“

Majster Džervin vybuchol do smiechu a chvíľu som sa bál, že ma ide vyhodiť z domu, ako to urobil predtým. Ale on len položil ruku na moje plece a zahľadel sa mi hlboko do očí. „Orlon, môžeš byť čímkoľvek. Môžeš robiť čokoľvek!“

Nemal som ani potuchy, čo tým myslel.

„Chcel by si byť kňazom?“ opýtal sa.

„Iba veľmi vysoké rády kňazov prijímajú členov z iných kást,“ začal som nahlas rozmýšľať. Z toho, čo ma učili o Zákone kást, som vedel, že vo svätyniach nežili všetci kňazi a kňažky v celibáte. Ale tí, ktorí žili, nutne museli prijímať členov z iných kást. Ako hovoril Zákon, „Celibát nemôže prechádzať z otca na syna.“ Avšak väčšina kňazských rádov prijímala členov z určitých špecifických skupín a komunít. Ale najvyššie kasty kňazov a kňažiek boli výnimkou z tohto pravidla. Ich členovia mohli pochádzať z ktorejkoľvek z vyšších kást atlantskej spoločnosti.

„Chcel by si vstúpiť do Lososového Rúcha?“ spýtal sa.

„Lososové Rúcho?“ žasol som. Tento rád bol dobre známy tým, že trénoval jedných z najmocnejších ritualistov v kráľovstve — majstrov Zákona, ktorí ovládali ohromné sily prírody. V porovnaní s nimi boli dedinskí kňazi, ktorých som tak veľmi obdivoval, iba deti. Navyše, kňazi Lososového Rúcha nikdy nevykonávali žiadne rituály na dobytku.

„Môžeš byť čímkoľvek. Môžeš robiť čokoľvek,“ zopakoval Džervin s vážnym výrazom na tvári.

Aj keď som stále nerozumel, čo myslí, urobila na mňa dojem sila, ktorá bola obsiahnutá v jeho slovách.

„Uvažovalo by vôbec niekedy Lososové Rúcho, aby prijalo jednoduchého verejného služobníka ako som ja?“ opýtal som sa.

Žmoliac si bradu, Džervin našpúlil pery. „Ktovie? Na konci veľkej súťaže môže byť Orlonovi, synovi Orlona, ponúknuté vysoké postavenie v službách Jeho Výsosti Kniežaťa Šeringy.“

„Ale čo potom, keby som to odmietol?“ opýtal som sa úzkostlivo. „Myslíte si, že knieža by sa mohol uraziť a uvrhnúť ma do väzenia, Džervin?“

Z nejakého dôvodu sa nezdalo, žeby Majstra Džervina táto možnosť čo i len trochu trápila. „Môj priateľ v Zákone, ja sa o to postarám. Ale predtým ako sa rozhodneš, či ma chceš nasledovať alebo nie, chcem aby si išiel a vypočul si vyhlásenie výsledkov včerajšej súťaže.“

Spoločne sme dlho udržiavali meditatívne ticho. Potom sa Džervin postavil a naznačil tak, že naše stretnutie sa skončilo.

3.4 Hodina Boha, keď volá Pán Melchisedek

Keď som sa vrátil do Džervinovho domu, bolo skoré popoludnie. Vyhlásenie výsledkov trvalo celé hodiny.

Práve keď som sa chystal zaklopať, otvoril dvere. Bola to zakaždým len náhoda? Rozmýšľal som. Ale boli tu súrne záležitosti, ktoré bolo treba prediskutovať. Po zákonnom pozdrave som hneď spustil, „Majster Džervin…“

„Zdá sa, že si stratil dych, synak,“ poznamenal.

„Bežal som skoro celú cestu sem. Majster Džervin, niečo… niečo… niečo sa stalo.“

„Čo sa stalo?“

„Bol som nominovaný ako jeden z vysoko spôsobilých dvanástich!“

„Poď dovnútra,“ usmial sa. A zobral ma do malej prázdnej miestnosti, kde sme si spolu opäť sadli. „Rozumieš tomu, čo to znamená?“ opýtal sa.

„Znamená to, že nemusím súťažiť v tretej časti testu. Môžem ísť rovno do štvrtej.“

„Ktorá nie je žiadnou súťažou, ale stretnutím s ministrami kniežaťa, aby rozhodli, akú funkciu ti pridelia.“

Nastalo dlhé ticho.

Džervin sa ešte raz opýtal, „Stále ma chceš nasledovať, Orlon?“

„Áno!“ prikývol som presvedčivo. V mojej mysli nebola žiadna pochybnosť, že toto je jediná vec, ktorú chcem. „Ale čo mám povedať ministrom kniežaťa?“ opýtal som sa s úzkosťou. „Ak odmietnem ich ponuku, mohli by ma uvrhnúť do väzenia!“

„Toto je to, čo ťa trápi?“ usmial sa Džervin. „Ale to vôbec nie je to, čo by sa teraz malo diať.“

Rozmýšľal som, čo by sa teda malo diať.

„V tejto chvíli by si mal starostlivo zvažovať svoju budúcnosť.“ Výraz na jeho tvári bol vážny. „V kraji Šeringy ťa očakáva brilantná kariéra. Mohol by si sa stať bohatým a mocným a užívať si všetky výhody svojho postavenia. Si si istý, že sa chceš vzdať ovocia svojho víťazstva a nasledovať ma?“

Nevedel som, čo nato povedať. Jednoznačne, ak tu bolo nejaké víťazstvo, bolo celé jeho. Bez síl, ktoré do mňa napumpoval, by som v súťaži nikdy nedosiahol také vysoké skóre.

Majster Džervin očakával odpoveď, videl som to na jeho tvári. Preto som sa pustil hľadať verš v mojom zákonnom repertoári, ktorý by najlepšie vystihol, ako som sa cítil.

Po dlhej chvíli som konečne prehovoril. „Všetka sláva učiteľovi!“

Džervin zareagoval jedným z najveľkolepejších úsmevov, aké som kedy videl. Osvietil celú miestnosť a spôsobil, že som sa cítil taký šťastný, že by som najradšej vyskočil na nohy a tancoval od radosti.

Ale po blaženej chvíli Džervinova tvár opäť zvážnela. „Nasledovať ma nebude ľahké, Orlon,“ varoval ma.

To som videl už teraz. Čo poviem ministrom kniežaťa? Aspoňže som mal desať dní, aby som sa pripravil na to stretnutie. Ale v ten istý večer mala byť oslava, na ktorej všetci tí, ktorí uspeli v druhej časti súťaže, mali byť pozdravený zástupcom kráľa Atlantídy. Čo robiť počas oslavy? Mal som predstierať, že sa nič nestalo alebo riskovať, že urazím vysokopostavených hodnostárov tým, že odmietnem ich pocty?

Džervin pomaly pokrútil hlavou, akoby dokázal čítať moje myšlienky. „V budúcnosti ťa čakajú ťažšie skúšky ako je táto, Orlon!“

Vážne som prikývol, presne ako princípy rétoriky prikazovali, že by som mal urobiť v takej situácii, ale bez najmenšej potuchy, čo tým myslel.

Dlhú chvíľu mi Džervin hľadel hlboko do očí. Zdalo sa, že číta moju dušu, ale nedokázal som vnímať, čo vidí. Potom zobral moje ruky a opäť ožiaril miestnosť svojím úsmevom, rozjasniac modravú žiaru živých stien.

Hlboko vo vnútri som vedel, že ma prijal.

Odtiaľ to už išlo všetko rýchlo ako vo sne. K mojej obrovskej úľave som sa dozvedel, že Džervin bol pozvaný na ceremóniu, ktorá sa mala uskutočniť ten večer. Tak sme mohli ísť spolu a mohol mi povedať, čo hovoriť a ako sa správať, keď bude vyhlásené moje meno.

Ale Džervin ma tiež poučil, aby som sa nevracal do penziónu. Vysvetlil mi to citovaním verša Zákona, „Keď si už urobil krok, usiluj vpred a nikdy sa neobracaj, inak budeš čeliť nástrahám horším ako smrť.“

„Znamená to, že už nikdy viac neuvidím svojich priateľov?“ opýtal som sa, náhle si uvedomujúc závažnosť zmeny, ktorá sa mala odohrať v mojom živote.

„Raduj sa, muž Zákona! Lebo toto je hodina Boha, keď volá Pán Melchisedek a zvonia zvony osudu. A ty si vypočul volanie!“ odpovedal Džervin. Ale keď videl, že moje oči sú plné sĺz, jemným láskyplným hlasom povedal, „Počúvaj, ty a ja sa staneme naozaj dobrými priateľmi. A sľubujem ti, že vo svätyni Eisraimu budeš mať priateľov, o akých si nikdy ani nesníval, že by si mohol mať — výnimočných ľudí, ktorí na teba čakajú, a budú sa o teba starať a milovať ťa tak, ako to dobrí ľudia nášho kráľovstva zriedka dokážu.“

Vpíjal som do seba jeho slová.

Aby mi pomohol vzchopiť sa, Džervin mi opisoval mnoho úžasných vecí svojej svätyne, kde je plas niekoľko desiatok tisíc rokov starý a živé steny kaplniek udržiavajú úžasnú prítomnosť bohov. Vo svätyni boli veľkolepé záhrady plné sôch všetkých bohov, podzemné krypty, v ktorých bez prerušenia už stovky rokov prebiehali ohňové rituály a viac ako tisícsto kňazov a kňažiek mnohých rôznych rádov.

Navyše som sa dozvedel, že v blízkosti svätyne držia len veľmi málo dobytka.

3.5 Džervin prekabáti kráľovho zástupcu

Ten večer sme spolu s Džervinom kráčali na ceremóniu. Prebiehala vo veľkých záhradách, ktoré patrili k majetku kniežaťa.

Pred pódiom bol usadený dav niekoľko sto ľudí. Bola to zďaleka najväčšia ceremónia, akej som sa kedy zúčastnil. Okrem stovky kandidátov, ktorí uspeli v druhej časti súťaže, tu bolo veľa vysokopostavených hodnostárov z kraja Šeringy a tiež zástupcovia z iných krajov. Bolo tu dokonca niekoľko členov kráľovskej administratívy — ľudia s veľmi vysokým postavením, lebo každému z mnohých krajov kráľovstva vládol knieža, ktorý podliehal ústrednej autorite kráľa. Obecenstvo tiež pozostávalo z významných členov komunity a ľudí z vysokých kást, z ktorých si mnohí so sebou priviedli svoje spôsobilé dcéry, dúfajúc, že pre ne nájdu sľubných manželov.

Majster Džervin bol pozvaný, aby sedel v jednom z prvých radov — významné privilégium, ktoré ukazovalo, že požíval veľkú úctu administratívy Šeringy. Namiesto toho, aby ma nechal sedieť s mojimi priateľmi, zobral ma radšej so sebou.

Čakali sme obvyklé dve alebo tri hodiny, lebo Zákon radil, aby žiadny začiatok nebol uponáhľaný. Potom prišiel muž v karmínovom rúchu, ktorého som nakrátko stretol na konci hlavnej súťaže. Viedol malý sprievod verejných služobníkov najvyššej úrovne. Ako zaujímali postavenie na pódiu, Džervin mi zašepkal do ucha, „Vieš, kto je ten muž?“

„Niekto vyslaný kráľom?“ zašepkal som naspäť.

„Presne tak! Jeho meno je Lord Proston. Dnes večer na neho urobíme malú fintu,“ žmurkol na mňa Džervin.

Zdesene som preglgol. „Urobiť fintu na vyslanca Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy?“ Už som sa videl, ako ma uvrhnú do najtmavšieho žalára mestského väzenia Šeringy.

„Neboj sa!“ povedal Džervin, „S tebou to nemá nič dočinenia. Je to čisto medzi ním a mnou. Keď bude vyhlásené tvoje meno, len povedz to, čo som ti hovoril, a všetko bude vynikajúce v Zákone!“

Nie úplne uistený, sledoval som začiatok ceremónie. Vysokí kňazi z kniežacieho dvora spievali hymny Zákona, po čom Lord Proston zákonne poblahoželal množstvu funkcionárov, v mene Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy. Skôr ako začali úspešných kandidátov zaradom vyvolávať na pódium, prebehli rôzne zákonné formality.

Rachot ceremoniálnych bubnov doprevádzal ich pomalú chôdzu na plošinu. Vyšli hore schodmi, kráčali k Lordovi Prostonovi a pokorne ho pozdravili. Lord Proston im zákonne zablahoželal a dekoroval ich béžovou stužkou. Dav nahlas tlieskal. Laureáti sa nevrátili na svoje miesto, ale zišli dole schodmi a zaujali pozíciu na boku.

Čím viac času prešlo, tým som bol vystrašenejší. Čo sa stane tým, ktorí odmietnu stužku? Budem naozaj nápomocný pri okabátení Najctihodnejšieho Lorda? Keby nebolo Džervinovej podpornej prítomnosti, pravdepodobne by som odpadol — čo nebolo vôbec také ťažké, keď si zoberieme ako voľne bolo ľudské vedomie pripútané k fyzickému telu.

Nakoniec bolo vyhlásené moje meno.

Postavil som sa a začal kráčať na pódium. „Och môj Pán Melchisedek,“ pomyslel som si v hrôze, „všetci títo ľudia sa na mňa pozerajú!“

A naozaj sa pozerali. A bubny duneli. A hodnostári čakali. A ja som držal svoje zvierače.

O eón neskôr som došiel na pódium a bubny sa odmlčali. Lord Proston ma okamžite spoznal. „Tu je náš mladý priateľ, ktorého neuhasiteľný smäd po otázkach je nesporný,“ usmial sa, odkazujúc na naše posledné stretnutie. Keď ku mne prehovoril a poučil ma, že súťaž sa skončila, pochybnosť, ktorú som ukázal, takmer hraničila s porušením protokolu.

„Och nie! Prečo sa toto musí stať práve mne?“ pomyslel som si, ťažko pregĺgajúc a pripravujúc sa na zopakovanie toho, čo mi Majster Džervin hovoril, že mám povedať, pozorne pritom sledujúc výraz na tvári Lorda Prostona. Pekný širokoplecí štyridsaťročný muž mi zákonne poblahoželal, rovnako ako všetkým kandidátom predo mnou. Rozprával s veľkou dôstojnosťou a ľahkosťou, pričom svoje slová sprevádzal výrečnou gestikuláciou. Potom mu zmocnenec podal stužku, ale keďže som bol jedným z ‘vysoko spôsobilých dvanástich’, bola to stužka čierna a nie béžová.

„Dovoľte mi pripnúť na vašu hruď toto vyznamenanie, aby vám pripomínalo milosť nášho Pána Melchisedeka, ktorou ste boli povýšení do najvyššieho stupňa svojej kasty a získali privilégium slúžiť Jeho Výsosti Kniežaťu Kraja Šeringy,“ zákonne vyhlásil Lord Proston a pohol sa smerom ku mne.

Okamžite som prehovoril, „Veľmi pekne ďakujem, Najctihodnejší Lord, ale odmietam túto poctu. Miesto toho budem nasledovať Majstra Džervina Hnedého Rúcha a stanem sa súčasťou jeho svätyne v kraji Eisraimu.“

Lord Proston doširoka otvoril oči a zamračil sa. Po ňom sa zamračili všetci hodnostári na pódiu.

Užasnuté šepkanie rozvlnilo dav.

„Väzenie! Zákonne garantované!“ pomyslel som si, úzkostlivo sledujúc jeho tvár.

Lord Proston pohliadol nadol do predných radov obecenstva, hľadajúc Majstra Džervina. Ale k môjmu veľkému prekvapeniu, keď ho našiel, len sa zvláštnym spôsobom usmial.

Nasledujúc ho ako bábky, hodnostári na pódiu sa všetci začali usmievať.

Niekoľko sekúnd si kráľov zástupca a Džervin hľadeli do očí. Bolo zrejmé, že sa už predtým stretli. Aj keď Proston mlčal, bolo to akoby sa s Džervinom rozprával spôsobom, ktorý nikto iný nepočul.

Potom, stále so svojím zvláštnym úsmevom, sa Lord Proston obrátil ku mne. „Nech sa naplní vôľa nášho Pána Melchisedeka!“ vyhlásil ceremoniálnym hlasom vysokopostaveného člena kráľovskej administratívy. Potom položil svoju veľkú ruku na moje plece a dodal, „Choď naspäť k svojmu majstrovi, syn môj.“

Neuveriteľne mi odľahlo. Zákonne som ho pozdravil miernym úklonom hlavy a vydal sa preč.

Dav zaváhal, zvažujúc, či tlieskať alebo nie.

Hľadiac priamo do Džervinových očí, Lord Proston začal pomaly tlieskať rukami.

Ako som schádzal dole z pódia naspäť k Džervinovi, dav tlieskal, nasledujúc pomalý rytmus Lorda Prostona.

Vo vnútri som velebil Pána Melchisedeka zato, že ma neposlal do väzenia a tešil sa, že vidím koniec svojich skúšok (alebo som si to aspoň myslel).

Keď som sa vrátil na svoje miesto, Džervin a Lord Proston si stále navzájom hľadeli do očí. Aj Džervin mal na tvári zvláštny úsmev.

Zmätený, vyčerpaný, ale s úľavou, som sa posadil vedľa Majstra Džervina.

3.6 Smrť Orlona, syna Orlona

Keď sme sa vrátili do domu, kde býval Džervin, bol som úplne zničený. Džervin mi dal matrac. Zrútil som sa naň a spal bez prestávky šestnásť hodín.

Na druhý deň, keď ma Džervin zobudil, prikázal mi, aby som sa pripravil na výlet k neďalekej tírte. Potešil som sa. Všetci milovali tieto pútnické miesta. Bol som zvedavý, či sa táto nachádzala pri jazere, vodopáde, rieke alebo na vrchole hory — najskôr to bude nejaké nádherné miesto, hoci, ako hovoril Zákon, čo robí tírtu tírtou, nie je krása krajiny, ale zvláštna kvalita zemskej energie. Okamžite som sa začal pripravovať, lebo Zákon nariaďoval, že v tírte by si sa mal cítiť povznesený a inšpirovaný; a ak si chorý, mal by si sa pripraviť na vyliečenie.

Chôdza otvára cestu k múdrosti tírty, tak sme Džervin a ja kráčali s otvoreným vnútorným postojom a došli sme k malému jazierku, asi hodinu cesty južne od mesta Šeringa.

Všetko bolo tírta-pokojné. Dovolili sme múdrosti miesta, aby nás objala.

Džervin sa ku mne obrátil so záhadným svitom v očiach, „Toto je začiatok dlhého dobrodružstva.“

Nemal som ani šajnu, čo myslel, ale vážne som prikývol.

„Pred tebou stojí niekoľko veľkých výziev,“ povedal. „Najväčšou z nich, hlavne v počiatočných fázach tvojho tréningu, bude zmeniť kategóriu a uvedomiť si, že môžeš byť čímkoľvek a môžeš robiť čokoľvek.“

To mi stále veľa nehovorilo. Vážne som prikývol.

„Čokoľvek!“ zopakoval Džervin hlbokým hlasom.

Nasledujúc princípy zákonnej rétoriky, opäť som vážne prikývol.

Džervin nesúhlasne pokrútil hlavou, „Synak, rétorika bábok nie je to, čo ťa dovedie k osvieteniu.“ Zrazu na mňa projektoval silu svojho Hlasu, „Skoč do vody!“

Niekoľkokrát som bol svedkom toho, ako autoritatívni ľudia projektovali na niekoho príkaz s určitou silou, ktorá všetkých v okolí prinútila poslúchnuť, ale nikdy nič podobné ako teraz. Bolo to automatické! Skôr ako som si stihol uvedomiť, čo sa deje, bol som v jazere.

Keď sa moja hlava vynorila z vody, úplne ohromený som sa pozrel na Džervina.

„Vieš plávať?“ spýtal sa.

„Hm… áno!“

„Nevadí,“ žartoval, „aj tak si myslím, že si túto chvíľu zapamätáš.“ Potom zvážnel a namieril na mňa prst. „Príde čas, keď sa proti tebe obrátia sily ohromnej veľkosti a budú sa ťa snažiť zničiť všetkými dostupnými prostriedkami. Ak sa dovtedy nestaneš mocným bojovníkom Ducha, nielenže ty budeš rozdrvený, ale aj všetci tí, ktorých miluješ, budú zabití a všetky veci, na ktorých ti záleží, budú zničené. Preto budeš musieť podstúpiť veľmi náročný tréning.“

Podal mi ruku. Vyťahujúc ma na pontón, pokračoval, „Po absolvovaní tréningu, keď na teba ľudia budú projektovať Hlas, iba sa usmeješ, namiesto toho, aby si skočil do vody!“

„Vyzleč si šaty a zahoď ich do jazera,“ prikázal mi. „Už ich nebudeš potrebovať.“

V každej inej situácii by som po takom príkaze zostal mimo alebo možno aj odpadol. Ale slová, ktoré do mňa Džervin vtĺkal, kým som bol vo vode, spustili hlbokú vlnu, ktorá mnou do hĺbky pohla — rozšírený stav vedomia, v ktorom voda vyzerala priezračnejšie a majstrove slová dávali mojej duši dokonalý zmysel.

Vyzliekol som si svoj béžový odev a hodil ho do vody.

Potom, z malej tašky, ktorú niesol na pleci, vybral Džervin biele rúcho a podal mi ho, „Toto nosia novici Lososového Rúcha.“

Sotva som dokázal veriť svojim ušiam. Znamenalo to, že som bol prijatý do tohto prestížneho rádu?

Naplnený úžasom, siahol som smerom k drahocennému bielemu rúchu.

Džervin pohotovo stiahol rúcho naspäť, „Orlon, syn Orlona, sa nikdy nestane členom Lososového Rúcha!“ Potom sa na mňa usmial a ukázal prstom do vody. „Orlon, syn Orlona, je mŕtvy! Hodili sme ho do jazera.“

Bola to čarovná chvíľa. Povrchná a ťažkopádna časť zo mňa bola odhodená ako staré šaty. Cítil som sa ľahký ako vták vo svete bohov.

„Odteraz je tvoje meno Zar!“ povedal Džervin, podávajúc mi biele rúcho. Ako som si ho dával na seba, spieval rituálne mantry.

Keď skončil, zobral ma na okraj pontónu. „Poď sem, pozri sa na seba!“ povedal.

Vidieť seba samého oblečeného v bielom odeve bolo zvláštne a mocné. Každý jeden deň svojho života som nosil béžové šaty, ako môj otec predo mnou a jeho otec pred ním. Zrazu sa béžová ošúpala z mojej kože a mojej aury. Vyzeral som ako iný človek.

„Toto nie je Orlon syn Orlona, verejný služobník!“ súcítil so mnou Džervin. „Toto je Zar, Zar ohnivý, Zar cestovateľ, ten, ktorý naplní niekoľko z mojich proroctiev.“

Obrátil som sa k nemu.

Orlon by bol vážne pokýval hlavou. Ja som to neurobil.

Namiesto toho som sa usmial.

Džervin, ktorý porozumel, sa usmial so mnou a v tomto spoločnom bytí nastalo veľké vnútorné otvorenie.

Sedeli sme na okraji pontónu a on vytiahol z tašky dve nádherné hrušky Zákona. Jednu mi podal a do druhej sám zahryzol.

Jedli sme hrušky a ticho rozjímali nad vodou a hmlami.

3.7 Recepcia na radnici mesta Šeringa

Nasledujúci deň bol Džervin pozvaný na recepciu, ktorá sa mala uskutočniť na radnici mesta Šeringa. Pozval ma, aby som išiel s ním.

Keď sme prišli, miestnosť bola preplnená dôležitými ľuďmi odetými v komplikovaných odevoch naznačujúcich ich vysoké kasty. Diskutovali v malých skupinkách. Džervin išiel rovno ku skupinke okolo Prostona.

K môjmu úžasu som si čoskoro uvedomil, že medzi tuctom vznešene vyzerajúcich mužov, ktorí stáli blízko Lorda Prostona, boli dvaja, ktorí nosili bohato zdobené róby ministrov kniežaťa Šeringy.

Keď nás uvidel, Lord Proston prerušil svoju konverzáciu. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Džervin Hnedého Rúcha a vitajte!“ povedal slávnostne. Hodnostári okolo neho všetci jednohlasne zopakovali jeho slová.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Najctihodnejší Lord Proston Karmínového Rúcha, Najvyšší Superintendant Siete Polí pre Juhovýchodné Kraje, v Službe Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy!“ odpovedal Džervin zákonne náležitým úctivým tónom.

Držal som sa Džervinových inštrukcií a zostal ticho.

„Takže pripravujete Jeho Najvyššie Veličenstvo Kráľa o ďalšie cenné aktívum,“ usmial sa Lord Proston na Džervina.

Napriek skutočnosti, že nemali ani potuchy, čo tým myslel, dvanásť hodnostárov imitovalo záhadný úsmev na Prostonovej tvári.

„Čo patrí kráľovi kráľov, môže patriť iba kráľovi kráľov,“ odvetil Džervin s nemenej záhadným úsmevom na tvári a potľapkal ma po pleci.

Zmysel mi unikol, ale Prostonovi nie. Vybuchol do smiechu a hodnostári spolu s ním. Držiac sa protokolu, smial som sa s nimi. Ale Džervin nie.

Jeden z ministrov povedal, „Pán Džervin Hnedého Rúcha, práve sme diskutovali o znepokojujúcich správach, ktoré prijímame z rôznych častí kráľovstva. Zdá sa, že slávne predpovede, ktoré ste urobili pred viac ako dvadsiatimi rokmi, sa jedna za druhou začínajú napĺňať.“

„Pripomeň nám tie slová, Ferrate,“ povedal druhý z ministrov.

Na jeho rozkaz jeden z mužov zarecitoval, „Keď strážcovia polí budú hlásiť zmeny v červenom svetle mlynov Zákona, budú pozorované veľké poruchy podnebia. Obilie bude zničené škodlivým hmyzom. Rituály privolávania dažďa zlyhajú. Celé kraje budú zničené suchom a iné povodňami. Mnoho vzácnych rastlín vymizne a tiež druhy vzácnych vtákov, ktoré sú bohom drahé. Tieto znamenia sa naplnia, ale nikto nebude počúvať. Tras sa, muž Zákona! Čakajú ťa ešte väčšie nástrahy. Keď…“

„Ďakujem, Ferrate,“ prerušil ho minister.

Nastalo ťaživé ticho.

„Jeho Veličenstvo Kráľ Atlantídy je veľmi znepokojené suchom, ktoré v súčasnosti postihuje juhozápadné kraje,“ Lord Proston sa tváril prísne.

Muž, ktorý stál napravo od neho, poznamenal, „Tieto správy o suchách a iných katastrofách nás zaskočili, Džervin. Musím sa priznať, že keď prišla prvá správa, ja sám som ani nepoznal význam výrazu ‘obdobie sucha’. Po tisíce rokov sme, vďaka mlynom Zákona, o takých veciach vôbec nepočuli.“

„Naozaj si myslíte, že tieto prírodné katastrofy nastávajú kvôli nerovnováhe v energetických poliach?“ opýtal sa minister.

„Bez najmenšej pochybnosti,“ odvetil Džervin ostro.

„Ale ako si môžete byť taký istý?“ pokračoval minister. „Nemohlo by to byť…“

Lord Proston ho prerušil, „Skutočnosť, že suchá nastali v mesiacoch nasledujúcich po alarmujúcich správach poslaných strážcami polí, určite pridáva váhu vášmu argumentu, Džervin.“

„Ako si iste spomínate, nie som jediný, kto urobil predpovede tohto druhu,“ poukázal Džervin.

„Môžem vás uistiť, že Jeho Najvyššie Veličenstvo Kráľ o týchto predpovediach vie, Džervin,“ Proston bol pevný. „Osobne som sa uistil, že mu boli všetky hlásené.“

Ktosi dodal, „Súčasné udalosti sú také neuveriteľné, že nemôžeme nikomu dávať za vinu, že im neveril, keď ste ich prorokovali.“

Džervin stvrdol. „A teraz, keď sú fakty pred vami, stále budete odmietať počúvať?“

Nasledovalo ďalšie ťaživé ticho. Minister sa opýtal, „Naozaj veríte, že by kráľovstvo mohlo dôjsť ku koncu, Džervin?“

Džervin na niekoľko sekúnd zatvoril oči. Potom ich otvoril a vyhlásil, „Keď bude modrá kukurica, cenená bohmi, napadnutá neznámym hmyzom, a keď budú filosteropy bezdôvodne dobrovoľne umierať, potom sa tras, muž Zákona! Veľké a strašné zlá dopadnú na kráľovstvo: hladomor, strach, nepríčetnosť. Dediny budú postihnuté šialenstvom. Susedia sa bez príčiny obrátia jeden proti druhému. Bratia budú zabíjať jeden druhého. Matky povraždia svoje vlastné deti. Celé kraje budú spustošené neznámymi nákazami, proti ktorým budú hymny Zákona bezmocné. Potom Pán Melchisedek, buď k nám milosrdný! Nič v siedmych sférach nebude schopné zachrániť kráľovstvo.“

Kňaz pobúrene vykríkol, „Majster Džervin, odvažujete sa tvrdiť, že hymny Zákona by mohli byť bezmocné a…“

Lord Proston ho umlčal rýchlym gestom, „Džervin, kedy predvídate, že by mohla modrá kukurica začať miznúť?“

Džervin si sťažka vzdychol, „Voľakedy som si myslel, že by to mohlo trvať až niekoľko generácií. Teraz, na základe nedávneho vývoja v sieti polí, som zmenil názor. Najviac niekoľko desaťročí. A možno sa toho ešte dožijeme.“

„Majster Džervin, uvedomujete si obludnosť toho, čo hovoríte?“ povedal minister. „Naozaj seriózne tvrdíte, že kráľovstvo je pred svojím koncom?“

„To je smiešne!“ povedal kňaz opovržlivo. „Prečo by sme mali počúvať tieto hlúposti?“

„Proroci prichádzajú a odchádzajú, kráľovstvo zostáva,“ uvažoval niekto iný.

„Ďakujem vám za vaše osvietené komentáre, múdri muži Zákona!“ zareagoval Lord Proston, usmievajúc sa na hodnostárov spôsobom, ktorý naznačoval, že môžu zákonne odísť.

Potom ako ho pozdravili úctivým prikývnutím, odstúpili a odišli. Džervin ma držal za rameno, aby sa uistil, že zostanem s ním.

Proston čakal niekoľko sekúnd. Keď všetci hodnostári odišli, podišiel blízko k Džervinovi a usmial sa, „Hnedé Rúcho sem, Hnedé Rúcho tam, ak budete hovoriť takéto veci na verejnosti, dostanete sa do problémov, môj priateľ v Zákone!“

„Hovoril som takéto veci viac ako dvadsať rokov!“ Džervin bol vyrovnaný.

„Och, to viem až príliš dobre!“ Lord Proston zdvihol ruky, predstierajúc rozhorčenie.

Džervin sa zasmial.

Potom najctihodnejší lord opäť zvážnel, „Počúvajte, ostatní superintendanti energetických polí mi v posledných týždňoch predali príšerné správy. Bojíme sa, že aj iné oblasti môžu byť postihnuté suchom — obzvlášť Západné Planiny. Porozprávajte mi o tom tíme veľkých expertov, ktorých ste zhromaždili v Eisraime. Prišli s nejakými riešeniami?“

„Naše riešenie je jednoduché,“ povedal Džervin, „jediná šanca ako zachrániť naše kráľovstvo by spočívala v odpojení všetkých energetických polí. Ale kto by kedy chcel poslúchnuť takú radu? Ak by sme prerušili polia, príliš veľa ľudí by stratilo svoju moc. Tak či onak, v tomto štádiu pokročilého rozkladu by už ani to nemuselo stačiť, aby sa zabránilo katastrofe. Je už príliš neskoro. Situácia ohľadne polí sa už tak zamotala, že akákoľvek úprava by mohla spôsobiť pád celej siete.“

„A čo keby sa upravili rituály, ktoré čerpajú energiu z polí?“ spýtal sa Proston.

Džervin pomaly pokrútil hlavou. „Príliš neskoro! Nijako významne by to neovplyvnilo rovnováhu síl. Naše zhodnotenie situácie je veľmi drsné, Proston.“ Po pauze sa opýtal, „Čo sa deje v kráľovskom paláci?“

„Sme na tom ako vy alebo ktokoľvek iný. Vidíme prichádzať katastrofu, ale nemáme potuchy, ako jej zabrániť,“ Prostonov výraz bol prísny. „A čo sa deje s tým vašim arcitajným projektom? Pokročili ste?“

Džervin sa usmial, ale neodpovedal. Na chvíľu si on a Proston navzájom hľadeli mlčky do očí, akoby sa rozprávali.

Proston prikývol. „A ako sa má moja priateľka Slečna Teyani Bieleho Orla?“ spýtal sa so širokým úsmevom.

„Silnejšia ako kedykoľvek predtým!“ Džervinov hlas bol mäkký.

„Dobre, dobre!“ povedal Proston. „Odovzdáte jej moje srdečné zákonné pozdravy?“

„Srdečne zákonne samozrejme!“

Skôr ako odišiel, Proston sa ku mne obrátil a chytil ma za ruku, „Gratulujem k nominácii do prestížneho rádu Lososového Rúcha, môj mladý priateľ v Zákone!“

Zdvorilo som prikývol.

S doberajúcim úsmevom sa Proston spýtal Džervina, „Má sa tento chlapec zúčastniť na naplnení vašich proroctiev?“

Pevný ako skala, Džervin prikývol.

„Potom,“ Proston namieril svoj ukazovák na môj nos, „nemáš ani predstavu, môj priateľ v Zákone,“ povedal, pričom hľadel priamo do mojich očí. „Nemáš ani predstavu!“

On a Džervin sa rozosmiali.

Ja som ťažko preglgol.

Neskôr večer, keď sme s Džervinom kráčali do domu, v ktorom býval, som sa ho opýtal, „Majster Džervin, čo tým myslel Lord Proston, keď povedal, že nemám ani predstavu?“

„Mm…“ odvetil Džervin zamyslene. „Očakávaj prekvapenia, synak! Očakávaj prekvapenia!“

~ Tak končí Kniha Volania Osudu ~

4 — Kniha Lososového Rúcha

4.1 Prvé dni vo svätyni Eisraimu

Prvým prekvapením, keď som prišiel do svätyne Eisraimu, bolo zistenie, aké je toto miesto veľké. Bol som ohromený stovkami kaplniek a hál, z ktorých všetky boli veľmi posvätné, pretože boli veľmi staré.

Vonkajšie steny kaplniek sa neodlišovali od normálnych budov. Cez deň žiarili len slabou žiarou a v noci stmavli. Ale vo vnútri kaplniek boli živé steny zhotovené z plasu, aký som nikdy predtým nevidel. Žiaril nenápadným, ale neobyčajne čistým svetlom pulzujúcim prítomnosťou bohov. V halách Melchisedeka vyzeral plas ako čisté zlato vyžarujúce prítomnosť Zákona. Iné kaplnky sa kúpali v striebristej žiare, červenohnedých odtieňoch mosadze alebo dych berúcej belosti.

A v enkláve drahokamov, kde žil Majster Džervin, bol plas živých stien nasiaknutý duchom vzácnych kameňov. Miestnosti tam vyzerali ako obrovské kryštálové dutiny emeraldu, topásu, zafíru, ametystu a akvamarínových drahokamov.

Ktorýmkoľvek smerom sa človek pozrel, vždy tam bol nejaký zázrak, nad ktorým mohol rozjímať. A so svojimi desiatkami kaplniek, halami pre zhromaždenia a budovami všetkých veľkostí a tvarov, obrovskými záhradami plnými sôch bohov, svojimi posvätnými miestami a mauzóleami, v ktorých boli uchované pozostatky veľkých svätcov, katakombami a podzemnými kryptami, svojimi rozľahlými skladmi a veľkými, ale upokojujúco poloprázdnymi kravínmi, svätyňa Eisraimu mala rozlohu malého mesta. Prejsť po celej dĺžke obvodu by trvalo takmer pol dňa, hlavne niekomu kto, podobne ako ja, obľuboval pomalé a pokojné prechádzky.

Svätyňa bola obohnaná hrubou vysokou plasovou stenou, pevnou ako kameň. Na niekoľkých miestach sa týčili impozantné, ale nestrážené klenuté priechody, cez ktoré ľudia chodili dnu a von, ako sa im páčilo. „Brán sme sa zbavili pred stovkami rokov,“ vysvetľoval Džervin, keď ma zobral na prvú prehliadku miesta. „V Eisraime je toľko sily, že nikoho by ani nenapadlo, aby na nás zaútočil.“

Ako som kráčal uličkami svätyne, bol som fascinovaný veľkou rôznorodosťou farieb, ktoré nosili kňazi a kňažky. „Sú tu zastúpené takmer všetky najdôležitejšie rády kráľovstva,“ poznamenal Džervin, keď sme sa prechádzali popri malom jazierku. To znamenalo, že Eisraim bol fenomenálnou studnicou vedenia. V kráľovstve totiž bolo všetko vedenie považované za posvätné a neexistovalo žiadne jasné oddelenie medzi posvätnými učeniami, vedou, náboženstvom a spiritualitou; všetky tieto veci boli zhromaždené pod vlajkou Zákona a zverené do správy kňazov a kňažiek.

Ako sme kráčali, takmer každý pozdravil môjho učiteľa vrúcnym „Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Džervin!“ na čo on zakaždým odpovedal s priateľským úsmevom, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ A ak sme stretli jedného človeka viac ako raz, boli vymenené rovnaké pozdravy, vždy s mimoriadnou zdvorilosťou. To malo tendenciu nás dosť spomaľovať, ale nevadilo mi to, obzvlášť nie v tejto pokojnej a posvätnej atmosfére.

Avšak niektorí ľudia Džervina nezdravili. Bolo to zvyčajne kvôli tomu, že patrili k rádom, ktorých pravidlá vyžadovali úplné mlčanie, či už natrvalo alebo na určité obdobia. Občas Džervin pozdravil niekoho, kto mu neodpovedal, ale len okolo nás prešiel, akoby sme neexistovali. „Neber to ako urážku,“ povedal mi Džervin, „toto sa v našej svätyni stáva často. Títo ľudia nemajú v úmysle byť hrubí. Sú len uprostred takého vysokého duchovného sústredenia, že nás nemôžu vidieť.“

Žasol som, že nikto z nich neskončil v jazere.

„V celej svätyni sú polia energie, ktoré im pomáhajú nájsť cestu,“ vysvetľoval Džervin. „Vďaka týmto poliam energie, naši veľkí mystici nemusia ani otvoriť oči, sú vedení zvnútra, takže sotva musia byť vo svojom tele. Kňažky niektorých ženských kongregácií, ako napríklad rádu Úsvitu Stvorenia, žijú v takých vysokých sférach vedomia, že sú len vzdialene spojené so svojím telom.“

Džervin ukázal na vysokú budovu v diaľke. „Vidíš tú vežu? Niektorí ľudia ti povedia, že to je miesto, kde žijú kňažky rádu Malchaska. Nič nie je menej pravdivé!“ usmial sa. „V skutočnosti tieto osvietené kňažky prebývajú vo vznešených sférach Výšin, v spoločnosti Malchaska, veľkého anjela. A keď zhliadnu nadol do kráľovstva, vidia túto vežu, so svojím telom v nej. To je dôvod, prečo im raz dávno dal vysoký kňaz Eisraimu postaviť takú vysokú vežu. Jeho zmýšľanie bolo, že keď kňažky zhliadnu z Výšin nadol do svätyne, vežu ľahko uvidia, čo im pomôže nájsť svoje fyzické telo.“

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Džervin Hnedého Rúcha!“

Džervin zastavil, aby odpovedal na pozdrav starej kňažky odetej v purpurovom rúchu, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, prorokyňa Muridji!“

„Takže si priviedol nového regrúta. Z kraja Šeringa, bolo mi povedané,“ povedala stará pani, prezerajúc si ma od hlavy po päty. „Ide sa stať jedným z Hnedého Rúcha?“ opýtala sa.

„Zar vstupuje do rádu Lososového Rúcha,“ odvetil Džervin.

Muridji vzdychla, viditeľne sklamaná. „Môj dobrý Džervin, nie je veľa tebe podobných, všakže?“

„Pravda, Muridji!“ vzdychol si Džervin spolu s ňou.

„A ako sa má malý Lermon Hnedého Rúcha!“

„Žiari ako figovník života!“ usmial sa Džervin. „Ale už nie je malý, Muridji. Práve mal dvadsaťšesť!“

„Viem, viem… čas plynie tak rýchlo. Ale bol to taký zlatý malý chlapec, keď si ho priviedol do svätyne. Bol taký sladučký, keď spal v Teyaninom náručí, však? Koľko mal vtedy rokov? Šesť, ak sa dobre pamätám.“

„Áno, Muridji.“

„Také zlaté kučeravé vlásky! V posledných mesiacoch bol vo svätyni Lazéry, pomáhal Majstrovi Esrevinovi, však?“ spýtala sa Muridji s konverzačnou nenútenosťou.

„Áno, Muridji.“

„Esrevin tam má toľko práce, určite dokáže využiť pomocnú ruku! A čo Melchard Hnedého Rúcha? Práve sa vrátil zo svojej cesty do paláca kráľa Atlantídy, však? Muselo to byť úžasné!“

„Áno, Muridji!“

Konverzácia pokračovala a v priebehu niekoľkých minút Muridji prebrala situáciu veľkého množstva ľudí. Potom ako odišla, Džervin poznamenal, „Muridji je ženou videnia a ostrého vhľadu. A pozná každého vo svätyni. Vlastne o tebe pravdepodobne vie veci, ktoré nevieš ani ty sám!“

Ako sme išli popri okraji veľkej budovy, Džervin povedal, „Toto je miesto, kde pracujú naši kontrolóri priestoru. Vieš, kto sú kontrolóri priestoru, však?“

Prikývol som, „Ľudia, ktorí zachraňujú astrálnych cestovateľov, ktorí stratili cestu.“

„Správne. Ale v Eisraime máme špeciálnych kontrolórov priestoru. Je to kvôli tomu, že naši kňazi a kňažky astrálne cestujú veľmi ďaleko. Normálni kontrolóri by neboli schopní ich nasledovať a už vôbec nie ich zachraňovať. Takže súčasťou tradície našej svätyne bolo vždy trénovať kňazov a kňažky tak, aby mohli viesť cestovateľov a vykonávať záchranné operácie aj v tých najvzdialenejších sférach. V súčasnosti je náš tím kontrolórov vedený Bielymi Orlami. Počul si už o nich?“

Potriasol som hlavou. Pokiaľ som vedel, v kraji Šeringy nebol žiadny rád Bieleho Orla.

„Je to jeden z najsilnejších rádov v Eisraime,“ vysvetľoval Džervin. „Biele Orly sú pod vedením Slečny Teyani, ktorá je tiež veľmajsterkou ženského krídla našej svätyne. Ak budem môcť, pokúsim sa vybaviť, aby ťa jedna z jej učeníčok zasvätila do cestovania.“

Vždy som považoval kontrolórov priestoru za hrdinov. Myšlienka, že budem trénovaný ľuďmi, ktorí dokážu cestovať tak ďaleko, ma naplnila bázňou.

O chvíľu neskôr sme došli na veľké nádvorie v srdci enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších rádov. Prišiel nás pozdraviť nízky muž v strednom veku, oblečený v svetloružovom rúchu. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Džervin!“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Prates Lososového Rúcha!“

Kňaz ma pozdravil a ja som jeho pozdrav zákonne opätoval.

„Tento mladý muž je novic, ktorého ste nám priviedli?“ opýtal sa Prates so širokým úsmevom.

„To je určite on, Prates,“ odvetil Džervin, pričom položil ruku okolo mojich pliec. „Privádzam ho k vám, aby mohol rásť v Zákone a naučiť sa mnohým zázrakom vášho prestížneho rádu.“ Džervin sa obrátil ku mne a dodal, „Prates je veľký doktor Zákona a hlavou Lososového Rúcha v Eisraime. Jeho znalosť rituálov je nezmerná. V čase, keď s ním ukončíš svoj tréning, budeš aj ty veľkým doktorom Zákona.“

„Na ukončenie tréningu kňaza Lososového Rúcha je potrebných šestnásť rokov,“ povedal Prates s úsmevom, ktorý nikdy neopúšťal jeho tvár.

Sedemnásťročnému mladíkovi znelo šestnásť rokov štúdia ako naozaj veľmi dlhý čas.

„Tento tréning bude tvojou radosťou, Zar,“ povedal Džervin povzbudzujúcim tónom. „Bude ti pripadať osvietený. A budeme sa dosť často vídať. Zajtra pošlem niekoho, aby ťa vyzdvihol a budeme mať dlhý rozhovor.“

Džervin ma ponechal s Pratesom, ktorý ma vzal do veľkej nocľahárne študentov Lososového Rúcha. Bola prázdna. Všetci ostatní mladí muži boli uprostred vyučovania. Dostal som jednu z nízkych drevených postelí, tenký matrac, sviečku a ešte zopár iných pomôcok. Potom ma nechali, aby som si odpočinul.

Podľa atlantského zvyku som sa posadil na posteľ a zahľadel sa rovno pred seba. Sledujúc žltastú žiaru plasovej steny, nechal som svoju myseľ, aby sa vyprázdnila.

4.2 Tréning kňaza Lososového Rúcha

Džervin mal pravdu, tréning kňaza Lososového Rúcha osvietil môj život. Prvá a najpodstatnejšia, bola tu očarujúca mágia atlantského jazyka. Cez silu hymien Zákona sa predo mnou otvoril úplne nový svet. Rituálny spôsob spievania premenil každý verš na mocnú mantru, vibrujúcu životom a plodnú starodávnymi silami. Strávil som celé dni spievaním a recitovaním hymien, fascinovaný ich krásou a hĺbkou. Nedokázal som sa toho nabažiť. Čím viac som opakoval verš, tým viac som ním bol opojený. Nemal som ešte myšlienkový rámec, aby som mohol rozumom chápať svoje zážitky, ale moje srdce dokázalo oceniť ich hlboký mystický rozmer.

Potom tu boli vedomosti. Ako bolo stanovené Zákonom kráľovstva, kňazi boli strážcami všetkých starodávnych učení. Medzi nimi boli mnohé rituály určené na liečenie. Zákon hovoril, „Spievať znamená liečiť. Nemôže byť žiadny lepší liek ako hymny Zákona. Ten, kto pozná silu hymien, je majstrovským lekárom.“ A boli tu rituály pre všetky situácie života: sviatosti, aby deti harmonicky vyrastali, pohrebné obrady pomáhajúce zosnulým nájsť cestu, očisťovanie negatívnych energií z ľudí a zeme. Rituály, ktoré zabezpečovali dokonalú rovnováhu podnebia, neboli súčasťou funkcií Lososového Rúcha, keďže boli také jednoduché, že ich mohol vykonávať ktorýkoľvek dedinský kňaz. Ale boli tu stovky iných, omnoho zložitejších rituálov, ktoré sa bolo treba naučiť. Nielenže zahŕňali recitácie dlhých hymien, ale tiež použitie ovocia, kvetov, koreňov, drahokamov, kovov, minerálov, zvieracích substancií a rituálnych pomôcok (vázy, šálky, držiaky na sviečky a tak ďalej), ktoré mali byť umiestnené, nasmerované, očistené a posvätené špeciálnymi spôsobmi, aby sa aktivovali zákony a sily prírody. Rituálov bolo tak veľa, takých dlhých a takých technických, že som rýchlo pochopil, prečo bude šestnásť rokov ledva stačiť, kým sa ich všetky naučím.

Čoskoro sa objavilo aj priateľstvo. Moja trieda pozostávala z dvadsiatich deviatich študentov vo veku medzi dvanásť a dvadsaťpäť rokov. Netrvalo dlho, kým sa jeden z nich stal mojím priateľom — najlepším priateľom akého som kedy mal. Volal sa Artold a bol zhruba v mojom veku. Bol radosťou v Zákone. Jeho oči boli sladké ako jesenné hmly. Rozprával o čosi pomalšie ako iní ľudia (veľmi pomaly, v porovnaní s Majstrom Džervinom), ale mal také dobré srdce! V jeho spoločnosti som sa mohol úplne uvoľniť. Zriedka sme sa potrebovali rozprávať, porozumenie medzi nami bolo intuitívne. Len sme sa spolu prechádzali po uličkách svätyne alebo sme mlčky oproti sebe sedeli.

Každé ráno sme jeden druhého zákonne pozdravili, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Artold! Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?“

„Všetka Sláva Pánu Melchisedekovi! Zar, môj priateľ v Zákone, mám sa naozaj veľmi dobre. A ty?“

„Mám sa naozaj veľmi dobre, Artold, vďaka Dobrému Pánu Melchisedekovi! A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?“

„Majú sa dobre, vďaka milosti nášho Pána Melchisedeka! A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?“

„Verím, že dobre, Artold, môj priateľ v Zákone, hoci som o nich nejaký čas nepočul.“

„Verím, že toto bude nádherné ráno, Zar, môj priateľ v Zákone…“

Po takejto priateľskej výmene, deň nemal inú možnosť, len byť vydareným dňom.

Každých niekoľko dní, alebo niekedy menej často, keď musel cestovať, strávil so mnou Majster Džervin nejaký čas. Keď ma Džervin zavolal, bolo to dohodnuté s Pratesom, že budem na jednu alebo dve hodiny ospravedlnený zo svojich zvyčajných povinností.

Keď som ho navštívil v jeho príbytku, sedávali sme v miestnosti, v ktorej prijímal návštevy: akvamarínovej komnate. Bolo to nesmierne posvätné miesto, pretože bolo postavené pred mnohými tisíckami zákonných rokov a tiež preto, že pred Džervinom tam majstri línie Hnedého Rúcha vyučovali. V iskrivej prítomnosti živých stien.

Džervin mi vysvetľoval určité aspekty Zákona, ktoré neboli pokryté tréningom Lososového Rúcha. Inokedy sme sa spolu prechádzali uličkami svätyne a navštevovali kaplnky, posvätné haly, oltáre, posvätné miesta a krypty. Akým bludiskom chodieb bola táto svätyňa! Keď som sa odvážil sám vydať na prechádzku, nezriedka sa stalo, že som sa stratil. Vďaka Pánu Melchisedekovi, bolo tu vždy plno nápomocných kňazov, ktorí ma odviedli naspäť do obydlia Lososového Rúcha.

Niečo, čo ma privádzalo do úžasu, bola sila polí. Ústredné v atlantskej technológii, polia sa používali na veľa rozličných účelov. Jedným z nich bolo vytvorenie silných duchovných spojení v rámci obvodu kaplnky alebo posvätnej haly. Účinok bol nápadný — akonáhle ste vstúpili do kaplnky, boli ste naplnený božskou prítomnosťou. Nie v každej kaplnke vládlo rovnaké vyžarovanie, každá bola spečatená prítomnosťou boha alebo anjela, ktorému bola zasvätená.

Vstúpiť do atlantskej kaplnky bolo magickou skúsenosťou — nič menej ako stretnutie s božskou prítomnosťou. To robilo prechádzku svätyňou skúsenosťou podobnou cestovaniu sférami.

Jedného dňa sme sa, Džervin a ja, túlali uličkami enklávy tridsiatichtroch víťazných bohov, neďaleko jeho apartmánu, keď som zrazu pocítil silnú príťažlivosť a moje telo zastalo rovno pred jednou kaplnkou.

Nemohol som od dverí kaplnky odtrhnúť oči.

„Vidím!“ Džervin vybuchol do smiechu.

Nemal som potuchy, čo také mohol vidieť.

„Poď!“ povedal a keďže som reagoval pomaly, zobral ma za ruku a vošiel so mnou do kaplnky.

Nebola veľmi veľká. Plas živých stien žiaril zvláštnou kvalitou zlata, na rozdiel od Ducha ostatných budov. Hneď ako som vošiel do poľa a uvidel plameň na oltári, bol som taký naplnený bázňou, až som zostal nemý (nie nezvyčajné, u mňa) a na pokraji sĺz.

„Zar-ka,“ povedal Džervin — často používal láskavú zdrobneninu -ka, keď som onemel — „chcel by si vedieť, ktorému bohovi je zasvätená táto kaplnka?“

Úzkostlivo som prikývol.

„Pán Gana. Mocný boh. Jeden z tých, ktorí sa narodili na samom začiatku kozmického cyklu, dlho, dlho predtým ako boli stvorené ľudské bytosti. Je uctievaný pre svoju inteligenciu a hovorí sa, že je tiež veľkým znalcom múdrosti Draka. Vieš, čo je Drak, Zar?“

Potriasol som hlavou.

„Drak je ohromná univerzálna sila. Preniká všetkým, nie iba kráľovstvom, prechodnými svetmi a svetmi bohov, ale tiež Podsvetím a Ešte Hlbšie. Drak je oheň — oheň v Zemi a oheň ďalej než nebesá. Má mnoho tvárí. Niektoré sú hrôzostrašné aj pre najmocnejších ľudí, iné sú priateľské a nápomocné, ako vznešený a nádherný Gana.“

Džervin urobil prestávku, pričom dúfal, že sa niečo spýtam. Keďže som zostal ticho, pokračoval, „Ktovie, Zar-ka, možno je Pán Gana tvoj priateľ!“

Myšlienka, že taký vznešený a nádherný boh by mohol byť mojím priateľom, ma naplnila úžasom a zmätením.

„Čo keby som ťa naučil rituálny spôsob ako pozdraviť Pána Ganu?“

Pokúsil som sa povedať áno, ale emócia bola príliš silná.

Džervin porozumel. „Ha, Gana!“ zanôtil svojím mocným rituálnym hlasom, pričom pozdvihol obe ruky nahor. „Lobačen Zera!“ pokračoval a ako dokončil verš, prekrížil predlaktia na svojej hrudi, s päsťami zaťatými. „Hera, Gana!“ opäť pozdvihol ruky. „Samayin ho Zera!“ zakončil, predlaktia skrížené na hrudi.

Kopírujúc jeho pohyby, zopakoval som po ňom, „Ha, Gana! Lobačen Zera! Hera, Gana! Samayin ho Zera!“

„Veľmi dobre, Zar-ka! Veľmi dobre! Neváhaj sa sem vrátiť, kedykoľvek budeš mať chuť. Meditovanie v tejto kaplnke bude výborné pre tvoj duchovný vývoj. Očakávaj prekvapenia, synak!“

Po tomto sa stala kaplnka Pána Ganu mojím obľúbeným inšpiratívnym miestom. Často som ju navštevoval a mal som obrovskú radosť, keď som mohol na oltári obetovať zopár kvetov, sedieť vo svetle boha a hľadieť na živé steny.

4.3 Zázraky zázrakov, Zákon Melchisedeka

Nedlho potom, ako som prišiel do Eisraimu, nastala jarná rovnodennosť, čas každoročnej oslavy Zákona Melchisedeka. Slávnosť pozostávala z veľkého množstva ceremónií a rituálov; a bola navštevovaná ľuďmi všetkých kást. Odkedy som bol malým dieťaťom, zúčastnil som sa každej jednej takejto slávnosti. Pre každú dedinu kráľovstva to bola veľká každoročná udalosť. Ale v porovnaní s kolosálnymi ceremóniami, ktorých som bol svedkom v Eisraime, to, čo som videl dovtedy, bolo ničím.

Niekoľko dní pred rovnodennosťou začali do svätyne prúdiť delegácie kňazov a hodnostárov rôznych kást. Hlavným portálom prechádzali dlhé procesie a uličky boli plné ľudí, ktorí nosili rúcha všetkých možných farieb. V každej kaplnke sa vykonávali rituály a polia boli nabité ešte viac ako inokedy. Svätyňa sa premenila na rušný úľ so zákonne mierne hekticky sa ponáhľajúcimi kňazmi a kňažkami. Ubytovať a nakŕmiť toľkých ľudí nebola žiadna maličkosť! Logistika bola značne skomplikovaná skutočnosťou, že niektorí návštevníci patrili ku kastám, ktoré nemali prísť do kontaktu s niektorými inými kastami. Odporujúce si pravidlá a podmienky týchto rozmanitých kást vytvorili organizačný chaos kozmických rozmerov.

Na hlavnú otváraciu slávnosť sa zhromaždilo toľko ľudí, že žiadna hala nebola dosť veľká nato, aby ich všetkých pojala. Preto sa použil Park Zákonných Zhromaždení a trvalo to najmenej štyri hodiny, kým každá osoba zaujala postavenie podľa Zákona kást (ktorý presne diktoval, kde má každá skupina stáť voči inej skupine a poradie, v akom by ľudia mali prichádzať a odchádzať).

Potom vystúpil Melchard, vysoký kňaz Eisraimu. Toto bol prvý raz, čo som ho videl. Bol to vysoký muž, mohol mať do päťdesiatky. Jeho kučeravé hnedé vlasy a brada pripomínali leviu hrivu. Kráčal pomaly a s veľkou dôstojnosťou. Po jeho bokoch sa vinuli dva dlhé rady kňazov oblečených v karmínových rúchach, ktorí spievali Zákon. Melchard mal na túto špeciálnu príležitosť taktiež oblečený jasný karmínový odev, hoci inak bola jeho kasta Hnedé Rúcho, ako Džervinova.

Keď dosiahol oltár v strede priestranstva, zaznel jeho zvučný hlas, „Pochválený buď Pán Melchisedek!“ Vyslovené týmto vysoko vytrénovaným majstrom Slova, očarujúca mágia atlantského jazyka nabrala úplne inú dimenziu. Zvuky vychádzajúce z jeho úst boli sprevádzané iskrami jasného bieleho svetla, ktoré osvetlili jeho auru.

Fascinovaný dav odpovedal, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“

Melchard začal spievať jednu z najstarších a najposvätnejších častí Zákona, „On je Pán Pánov, Kráľ Kráľov.“

Po každom verši, dav jednohlasne zopakoval, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“

„On je náš pôvodca a naša budúcnosť, otec všetkých tradičných rádov v kráľovstve.“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“

„On uzrel úsvit bohov, tak ako uvidí súmrak stvorenia.“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“

„Pastier ľudí, Duch Zákona, kňaz spravodlivosti a maják všetkého.“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“

Ceremónia mala pokračovať celé hodiny. Ale zanedlho som bol tak pozdvihnutý silou Melchardovho hlasu, že som stratil kontakt so svojím telom a upadol do mdlôb. Traja kňazi ma bezvedomého odniesli do obydlia Lososového Rúcha. Bola to hanba, lebo som bol súčasťou veľkej skupiny novicov, ktorí boli náležite pripravení, aby neskôr spievali hymny pre rituál plodnosti zeme. Nanešťastie som si nedokázal pomôcť — nielen pri tejto príležitosti, ale zakaždým, keď sa duchovná intenzita zvýšila, odpadol som. To nebolo u atlantských ľudí nič nezvyčajné, keďže ich vedomie bolo len voľne spojené s fyzickým telom.

Ráno, keď som sa zobudil, som sa dozvedel, že som zmeškal noc Zákona, dojemnú ceremóniu, pri ktorej všetky delegácie kňazov kráčali k neďalekej rieke Fontelayane, niesli pochodne a spievali hymny k Matke Nekonečnej Noci. Vďaka Pánu Melchisedekovi, stále ešte zostávalo veľa ceremónií!

Toho roku bolo jedným z vrcholov slávnosti Zákona vystúpenie kňažiek Úsvitu Stvorenia. Tieto ženy, prijímané z určitej kasty, ktorá žila v južných krajoch, boli strážkyňami prapôvodnej energie: Ducha Úsvitu, ktorý na začiatku sveta vibroval vo všetkých veciach, ale odvtedy už dávno zmizol. Okrem týchto kňažiek bol Duch Úsvitu známy len niekoľkým vysokých zasvätencom v celom kráľovstve.

Unikátne duchovné spojenie spočívalo na dedičnej energii, ktorú Kňažky Úsvitu niesli vo svojej krvi. Kasta, z ktorej pochádzali, vzišla zo starobylého rodu malých ľudí s tmavou kožou a tmavými vlasmi, ktorých prísne pravidlá striktne zakazovali uzatváranie manželstiev s inými kastami.

Zákon jasne vysvetľoval, že tieto kňažky napĺňali kritickú funkciu. Ony boli nitkou, ktorá spájala celé ľudstvo s prapôvodným Duchom Úsvitu. Keby sa táto nitka stratila, Zákon varoval, že bohovia by nemali inú možnosť, len zanechať ľudské bytosti ich osudu a v kráľovstve by tak zavládol nemysliteľný chaos. Preto Zákon nariaďoval, aby boli tieto kňažky chránené a bolo o ne postarané ako o najcennejšie klenoty. Aby si udržali čistotu svojho stavu vedomia, zostávali oddelené, vyhýbajúc sa akémukoľvek kontaktu alebo styku so všetkými kastami okrem jedinej: Služobníčiek Kňažiek Úsvitu, ktoré im boli v službe úplne oddané a pôsobili ako štít pred zvyškom kráľovstva.

Zvláštnou črtou týchto kňažiek bolo, že ich tvár nemohol nikdy nikto vidieť. Pri zriedkavých príležitostiach, keď mal človek možnosť sa k nim priblížiť, bolo vidieť iba ich telo, končatiny a hlavu; ich vlasy boli zahalené šatkou. Ale namiesto tváre videl človek len čierny priestor. To Zákon vysvetľoval tak, že vidieť ich tvár je ako vidieť to, čo je ďaleko za samotnými bohmi.

Tejto ceremónie, ktorá prebiehala ráno, v jednej z hál Melchisedeka, sa mohli zúčastniť len niektoré kasty. Všetky okná v hale boli zatvorené a živé steny stlmené, aby sa vytvorilo pološero. Na začiatok, ako pri všetkých atlantských funkciách, nechali obecenstvo čakať dve alebo tri hodiny. Očakávanie bolo veľké. Verejné vystúpenia Kňažiek Úsvitu boli veľmi zriedkavé.

Keď nakoniec drahocenné ženy poctili halu svojou významnou prítomnosťou, obecenstvo vydalo dlhé, bázlivé „Úúúh!“

Bolo ich možno tridsať. Odeté v tmavooranžových šatách, utvorili tesný blok, ktorý bol obkolesený najmenej dvojnásobkom služobníčok. V pološere bolo ťažké posúdiť, či boli ich tváre naozaj neviditeľné (fakt, o ktorom nikto nepochyboval, keďže bol overený Zákonom).

Hneď ako dosiahli pódium, kňažky začali spievať hymny Úsvitu Stvorenia, ktoré boli úplne nepodobné akýmkoľvek iným spevom Zákona. To bola ďalšia zvláštnosť v súvislosti s týmito kňažkami: človek mohol počuť, čo spievajú, ale nikdy si to nedokázal zapamätať. Hymny Úsvitu Stvorenia boli oslavou nemysliteľného a nepoznateľného. Zákon hovoril, „Budeš počúvať, ale nebudeš počuť a už vôbec nie rozumieť!“

Znovu som odpadol. Nebol som jediný. Najmenej tretina obecenstva upadla do bezvedomia. Účinok bol okamžitý: hneď ako začalo spievanie, dokonca aj vysoko vytrénovaní kňazi stratili kontakt so stvorením, padali na podlahu, do tranzových stavov nezmernej hĺbky. Mnohí z nich si dokonca pomočili spodné prádlo.

Okrem toho, že som si naložil do gatí, som spal celý deň a celú noc. Keď som sa neskoro ráno zobudil, nemal som ani najmatnejšiu spomienku na to, čo sa stalo a bol som prekvapený, že som sa našiel v posteli. Myslel som si, že uplynulo len niekoľko minút, odkedy Kňažky Úsvitu vošli do haly určenej na slávnosť.

Vyvrcholením každoročných osláv bola ceremónia Svätého Modrého Plameňa, jedného z najväčších divov atlantských čias. Bol to veľký, prevažne modrý plameň, ktorý spočíval v malom kalichu stojacom na trojuholníkovom kovovom tanieri. Niesli ho traja kňazi. Tento Plameň nebol ohňom vo fyzickom význame slova. Nepopálil ruku a dokonca ani nezohrieval vzduch okolo seba. Keď človek hľadel na plameň, mohol počuť zvláštny syčivý zvuk — nie fyzický, ale zvuk energie.

Svätý Modrý Plameň bol považovaný za priamu manifestáciu Božského. „Samojediný Boh žije v Plameni,“ hovoril Zákon. „Vidieť Plameň znamená vidieť Boha.“ Zákonne pochopiteľne, predtým ako človek mohol uzrieť Plameň, sa vyžadoval najmenej deň postenia a zdĺhavé očistné rituály. Napriek tomu bol Park Zákonných Zhromaždení natlačený. Keď nastúpila krátka procesia strážcov Plameňa, z davu vyšľahla mocná vlna ašpirácie. A bol tam, pred očami všetkých: Svätý Modrý Plameň, žiariaci Svetlom Jediného Boha.

„Zostaň s nami, môj priateľ v Zákone! Zostaň s nami!“ zašepkal mi dobrý Prates do ucha, keď videl, aký som vydesený a vykoľajený.

Otvoril som ústa, ale nebol som schopný mu odpovedať.

Melchard stál vpredu pri centrálnom oltári a započal ohňovú ceremóniu, vlievajúc svoj Hlas do Plameňa.

Intenzita rituálu ma okamžite vyzdvihla. Z dosť veľkej výšky som nejasne počul Pratesa opakovať, „Zostaň s nami, Zar!“

Toho dňa, omnoho neskôr, keď som sa zobudil, bol som v nocľahárni Lososového Rúcha, kam ma bezpečnostní kňazi, ako zvyčajne, odniesli. Dozvedel som sa, že oslavy rovnodennosti v Zákone sa skončili. Boli veľmi vydarené.

4.4 Ohňové rituály

Počas našich rozhovorov ma Majster Džervin často nabádal, aby som urýchlil svoje štúdium. Tento koncept mi bol spočiatku taký cudzí, že som rozmýšľal, či odo mňa chce, aby som sa pokúsil, aby tých šestnásť rokov tréningu v Lososovom Rúchu uplynulo rýchlejšie. Zrýchľovanie jednoznačne nebolo súčasťou učenia Lososového Rúcha, ktoré, ako mnoho iných rádov, dávalo do rovnosti pomalosť so svätosťou. Napriek tomu som postupne dospel k uvedomeniu, že hoci je na ukončenie tréningu kňaza Lososového Rúcha potrebných šestnásť rokov, možno by som mohol vstrebať Lososové učenie za pätnásť alebo dokonca štrnásť a pol roka. Nebol mi síce jasný prospech z takéhoto výkonu, ale veľmi som Majstra Džervina miloval a po ničom v kráľovstve som netúžil viac ako priblížiť sa mu.

Akou námahou však bolo stráviť hodinu s Džervinom! Bolo také ťažké ho sledovať. Vedel som, že je veľkým doktorom Zákona. Iba veľkí doktori Zákona žili v enkláve drahokamov. Počul som, že jeho učenosť bola rešpektovaná a obdivovaná vo všetkých susediacich krajoch. Napriek tomu sa často zdalo, že obracal princípy Zákona hore nohami. Citoval verše, ktoré kňazi Lososového Rúcha nikdy nespomínali a ktoré, zdalo sa, odporovali ich zásadám. A keď som ho počúval, nikdy som nemohol čerpať z toho, čo som sa už naučil a uvoľniť sa. Stále mi kládol otázky. Neboli vždy zložité, ale často ma zanechali v rozpakoch. A ak som nejakou náhodou plne porozumel tomu, čo myslel, potom mi ukázal nejaký nový aspekt rovnakej témy, ktorý mi priniesol nové stupne úžasu a omráčenia, a zanechal ma opäť nemého.

„Rozumieš, prečo musíš naozaj zrýchliť?“ spýtal sa ma jedného dňa.

Napriek tomu, že sme túto tému v posledných mesiacoch mnohokrát preberali, odpoveď na túto otázku bola pre mňa stále nejasná.

Keďže som zostal ticho, Džervin pokračoval, „Dôvodov je toľko, koľko je kaplniek v našej svätyni. Pre začiatok, snažiť sa zrýchliť svoje jednanie by veľmi prospelo tvojmu procesu prebúdzania sa.“

Koncept prebudenia bol pre mňa taký hmlistý, že Džervin radšej nenaliehal. „Ale ako budeš kedy schopný hovoriť s bohmi, ak nezrýchliš? Bohovia majú radosť z toho, čo je rýchle a neznášajú spomalenosť.“

Myšlienka, že by som sa niekedy mohol rozprávať s bohmi, znela prekvapujúco a úžasne zároveň.

Keď Džervin videl zmätenie na mojej tvári, zasmial sa. Ľavou rukou zobral z košíka veľkú šťavnatú hrušku. Bola to jedna z tých rajských hrušiek Zákona, ktoré sa priam rozpúšťali v ústach. Vyhodil ovocie do vzduchu, chytil ho svojou pravou rukou a potom ho hodil mne, lebo si robil starosti, keď ma videl takého chudého a vždy ma rád kŕmil.

Nanešťastie som hrušku minul. Nádherné ovocie sa rozpleslo na plasovej podlahe.

Džervin hlasno zapískal. „S týmto budeme musieť niečo urobiť a bude to musieť byť drastické!“

„Ja sa o to postarám, Majster Džervin!“ povedal som, domnievajúc sa, že hovorí o šťavnatej kaši na podlahe. Hneď som to aj začal čistiť, použijúc pritom spodok svojho bieleho rúcha ako handru.

„Mm…“ Džervin sa chytil za hlavu a zahľadel sa na akvamarínový strop, zamyslený. „Žeby niekoľko tisíc ohňových rituálov?“ zamrmlal po chvíli. „Vieš, čo sú ohňové rituály, Zar?“

„Budeš vlievať obety do ohňa a necháš oheň priniesť obetu bohom,“ zarecitoval som.

„Veru budeš. Sú to skutočne veľmi mocné rituály. Zvyšujú úroveň ohňa vo vykonávajúcom kňazovi. Spôsobujú, že jeho oči a aura žiaria. Myslím, že tieto rituály by ti veľmi prospeli. Chcem, aby si čím skôr začal.“

„Ale Majster Džervin, novici Lososového Rúcha nesmú vykonávať ohňové rituály!“

„No tak potom povedz Pratesovi, že už viac nechceš byť novicom!“ povedal Džervin svojím žartujúco vážnym hlasom.

Zostal som nemý. Podľa zavedených pravidiel, žiadať Pratesa o povýšenie by bolo hrubou nezákonnou drzosťou.

„Ále, neboj sa!“ Džervin sa preklopil do ďalšieho zo svojich úsmevov. „Poďme sa prejsť.“ Keď som už úplne vyčerpal všetky odpovede, jeho metóda bola, zobrať ma na prechádzku, v nádeji, že pohyb občerství moju myseľ.

Nasledujúci deň, k môjmu úplnému prekvapeniu, mi Prates oznámil, že budem zasvätený do ďalšieho stupňa. Bol to koniec môjho novictva. Už som nemal nosiť biele rúcho, ale svetloružové — Lososové Rúcho — ako Artold a ostatní moji priatelia.

Ceremónia bola úžasná. Medzi stovkami sviečok a olejových lámp sa celý deň spievali mantry. Pod vedením Pratesa vykonávali moji mladí priatelia mnoho rituálov, v ktorých kňazi Lososového Rúcha vynikali.

Už po polhodine som sa cítil tak vysoko a extaticky, že som odpadol, ako mnoho iných novicov, ktorí predo mnou prešli rovnakým zasvätením.

Prates, múdry muž Zákona, používal špeciálnu techniku postavenú na projektovaní síl na určité moje brány alebo centrá energie. Čoskoro som bol naspäť v tele a ceremónia mohla pokračovať. Prates musel počas dňa techniku opakovať, ale fungovala zázračne. Zakaždým, keď som odpadol, ma priviedol naspäť za necelých dvadsať minút! A na konci ceremónie (ktorá pokračovala neskoro do noci a muselo sa v nej pokračovať aj ďalší deň), mi boli zverené tajné symboly a poznávacie znamenia Lososového Rúcha.

V nasledujúcich dňoch ma Prates začal zaúčať do umenia ohňových rituálov. Boli ich stovky, každý zasvätený rôznym bohom a anjelom; a určené na mnoho rozmanitých účelov: zvyšovanie úrodnosti zeme, čistenie negatívnych energií, požehnávanie vodných tokov, posväcovanie stromových domov a ich napĺňanie anjelskou prítomnosťou, požehnávanie plasových stien v budovách, dosiahnutie dlhovekosti, žiadanie bohov o pomoc a tak ďalej. Ale všeobecný princíp ohňových rituálov bol rovnaký: zapálil sa oheň, a obeta, napríklad lyžice posvätného oleja, sa vlievala do ohňa, za súčasného spievania mocných hymien a mantier. Často to bol hlas vykonávajúceho kňaza, ktorý sa stal obetou vlievanou do ohňa.

Ale oheň a posvätné oleje boli len vonkajšími formami neobyčajných energetických procesov. Zakaždým, keď obeta dosiahla plameň, nastalo kozmické kliknutie. Vo vedomí kňaza zaiskril impulz Ducha, čo malo za následok hmatateľnú zmenu v okolitom priestore. Kaplnky, v ktorých sa denne vykonávali ohňové rituály, boli vysoko nabité a pretekali duchovnou prítomnosťou.

Povzbudený Pratesom a Džervinom, začal som vo veľkom vykonávať ohňové rituály. Musel som začínať pomaly a postupne sa prispôsobovať duchovnej intenzite — to boli nevyhnutné predpoklady, bez ktorých by mohli byť študujúci ritualisti postihnutý horúčkou, kŕčmi, šialenstvom alebo dokonca náhlou smrťou. Ale po niekoľkých mesiacoch som už trénoval s ohňom sedem hodín denne a dosiahol som veľké výsledky: už som neodpadával, keď sa intenzita mojich rituálov zvýšila, hoci som, nanešťastie, stále omdlieval pri rituáloch iných ľudí. Napriek tomu to Džervin označil za významný medzník v mojom tréningu a povzbudzoval ma, aby som neúprosne vytrval v cvičení.

Raz sme sa prechádzali po uličkách svätyne, keď sa ma opýtal.

„Mal si nedávno nejaké zaujímavé zážitky pri meditovaní v kaplnke Pána Ganu?“

„Majster Džervin, nanešťastie som celé týždne nemal príležitosť navštíviť túto posvätnú kaplnku, taký som vyťažený vykonávaním ohňových rituálov.“

„Aké smutné v Zákone!“ Džervin sa pozeral priamo pred seba, smerom, ktorým som nič nevidel. Potom vyhlásil, „Myslím, že je čas, aby si začal smerovať viac svojich ohňových rituálov k Pánu Ganovi.“ Po chvíli zabodol svoje oči do mojich a dodal, „A popros ho, aby ti pomohol prebudiť sa.“

Prešli sme o trochu ďalej. „Keby Zlatý Kyjak nebol úplný idiot v Zákone,“ pokračoval Džervin svojím mimoriadne zdvorilým hlasom, „mohli by sme ho požiadať, aby ti pomohol.“

Zlatý Kyjak bol kňazom Tmavo-Zlatého Rúcha, ktorý držal úrad vysokého kňaza Ganu pre svätyňu Eisraimu.

„Ale bude lepšie spýtať sa starého Gana-Gerenta. O Ganovej múdrosti toho vie strašne zákonne veľa.“

4.5 Roky ohňových rituálov

Ďalšie ráno Džervin zariadil, aby sa so mnou Gana-Gerent stretol v kaplnke Pána Ganu.

Gana-Gerent bol veľmi starý muž bez jediného vlasu na hlave. Nosil béžové rúcho mne neznámeho rádu. Toto, mimochodom, bola jedna z mojich drám. Kým som študoval v Šeringe, strávil som roky štúdiom Zákona kást, v tom čase jedného z mojich obľúbených predmetov. Ale keď som prišiel do Eisraimu, k môjmu sklamaniu som zistil, že takmer žiadna kasta môjho rodného kraja nebola vo svätyni zastúpená. Kasty kraja Eisraimu boli pre mňa úplne neznáme, čo ma často dostávalo do trápnych situácií, keď som nevedel, ako pozdraviť ľudí patričným spôsobom.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Lososového Rúcha!“ pozdravil ma Gana-Gerent rozpínavým úsmevom, ktorý odhalil to najlepšie z jeho štyri a pol zostávajúcich zubov. „Tak som počul, že sme obaja veľkí obdivovatelia rovnakého boha! Poď a sadni si so mnou, môj priateľ v Zákone, musím ti porozprávať veľa vecí.“

Pretože vyžaroval určitú kvalitu zlatého svetla, ktorá žiarila zo živých stien kaplnky Pána Ganu, okamžite som si ho obľúbil.

Začal ma vyučovať o niektorých tradičných atribútoch Pána Ganu: jeho zlatej helme ďalekého videnia a vševedúcnosti a okultnom kyjaku, ktorým zahubil veľa temných síl počas starodávnych vojen na nebesiach, keď bohovia bojovali proti titanským nepriateľom, azúram.

Obzvlášť fascinujúce bolo obrovské päťnohé zviera, ktoré bolo vytesané na stene za oltárom. Keď som sa naň opýtal Gana-Gerenta, odpovedal, „Toto biele zviera sa nazýva olifant. Je to priateľ Pána Ganu. Ale tá noha vpredu, to nie je noha, ale jeho nos!“

„Nos?“ žasol som.

„Olifanty sú obrovské, aspoň desaťkrát väčšie ako kone! Žijú vo svete bohov a v poliach hviezd,“ objasnil Gana-Gerent.

Polia hviezd boli spomínané v mnohých legendách Zákona. Boli to tmavé priestory, v ktorých viseli stovky malých bodiek svetla. Nikto ich nemohol vidieť, pretože ležali za hustými hmlami, ktoré zakrývali kráľovstvo. Ale vzdelaní ľudia vedeli o týchto legendách a nikdy o nich nepochybovali, pretože boli potvrdené Zákonom.

Zdvihol som hlavu a snažil sa predstaviť si bieleho olifanta letiaceho v poli hviezd.

„Podľa niektorých ľudí,“ povedal Gana-Gerent, „olifanty žijú aj v kráľovstve, v južných krajoch.“

Tomu som dokázal uveriť omnoho ťažšie. Keď videl pochybujúci výraz na mojej tvári, starý muž dodal, „Toto nie je potvrdené hymnami Zákona, takže to môže byť len povera. Tak či onak, na čom záleží je to, že čuch Pána Ganu je taký mocný ako čuch olifantov. Dokáže zacítiť veci hlboko v Zemi a Podsvetí.“

Od obdivu mi spadla sánka a zostal som s otvorenými ústami.

Ďalšou vecou, ktorú ma Gana-Gerent naučil, bolo, ako vykonávať ohňové rituály k Pánu Ganovi. Keďže som už poznal celý rad ohňových rituálov, bolo to ľahké. Jediné, čo som potreboval, boli mantry na vzývanie Ganu. Zvyšok praktiky bol v podstate rovnaký, odhliadnuc od jednoduchých variácií v druhu kvetov, ovocia alebo iných substancií, ktoré mali byť obetované.

Avšak výsledky boli omnoho zreteľnejšie ako pri všetkých ostatných rituáloch, ktoré som kedy vykonával. Hneď ako som začal vlievať svoj hlas do plameňa, bol som vyzdvihnutý vysoko do svetla Pána Ganu, akoby nesený nejakým neviditeľným olifantom a úplne som stratil pojem o čase.

Keď som sa vrátil naspäť do svojho normálneho ja, ležal som na podlahe. Dobrý Gana-Gerent, ktorý sedel po mojom boku, ma so širokým úsmevom privítal naspäť v kráľovstve, „Páčilo sa ti to?“

„Mm…“ posadil som sa a všimol si, že je už noc. V snahe nájsť tie najlepšie slová na vyjadrenie pocitu extázy a explózie svetla v mojom srdci som na niekoľko sekúnd zaváhal. „Áno, páčilo sa mi to!“ odpovedal som nakoniec.

Gana-Gerent pochopil.

Po tomto dni bola väčšina môjho voľného času venovaná ohňovým rituálom k Pánu Ganovi. Kňazi Lososového Rúcha mali mnoho zákonných povinností a každý deň hodiny ritualistickej práce, ktorú bolo treba vykonať. Kedykoľvek som však mohol, smeroval som svoje obety k bohovi so zlatou helmou. A ako ma Majster Džervin často napomínal, modlil som sa za prebudenie.

Ale čo vlastne je to prebudenie?

Čím viac sa mi to Džervin snažil vysvetliť, tým sa zdalo, že tomu menej rozumiem.

„Keď praktizuješ svoje ohňové rituály, hlavne k Pánu Ganovi, cítiš niekedy veľkú energiu nad svojou hlavou?“ opýtal sa ma Džervin jedného dňa.

„Áno,“ odpovedal som sebaisto.

„Verím, že táto energia ti pomôže v tvojej snahe o prebudenie,“ povedal Džervin. „Ale musíš stále prosiť Pána Ganu o jeho pomoc, lebo je veľa blažených spiacich, ktorí denne narábajú s Veľkým Svetlom ohňových rituálov, a predsa sa nikdy neprebudia.“

Ja som prosil Pána Ganu o pomoc. Ale snažiť sa prebudiť bolo oveľa ťažšie, hlavne preto, že som nedokázal pochopiť, čo sa vlastne odo mňa očakáva, že dosiahnem. Mesiac čo mesiac poukazoval Džervin na niektoré zmeny v mojom vnútri, ktoré, ako povedal, naznačovali, že ‘nejaké prebudenie’ už prebieha. Napríklad som menej odpadával a takmer nikdy pri svojich vlastných rituáloch. V mojom energetickom tele bola prebudená určitá ohnivá kvalita (čo nebol žiaden zázrak, keďže som viac-menej trávil sedem dní v týždni sedením pred plameňom) a môj hlas bol značne posilnený tisíckami hymien, ktoré som odspieval od svojho príchodu do Eisraimu.

„Ale, ale, ale…“ opakoval mi Džervin z času na čas, „však stále nemáš potuchy, o čom je vlastne to prebudenie?“

Zakaždým, keď mi položil túto otázku, všetko, čo som mohol urobiť, bolo zostať ticho a pokúšať sa vyčítať odpoveď z jeho prenikavých sivozelených očí.

„Ďalej cvič a modli sa, môj priateľ v Zákone!“ povzbudil ma Džervin svojím hrejivým úsmevom. „A pamätaj si, že môžeš byť čímkoľvek a môžeš robiť čokoľvek.“

Videl som, že čakal na nejakú omnoho dramatickejšiu zmenu, ktorá sa vo mne mala odohrať, ale čo to malo byť?

Nasledujúc jeho inštrukcie, pokračoval som znovu a znovu s ohňovými rituálmi. Zvyčajne som vykonával službu v kaplnkách Lososového Rúcha, ale kedykoľvek sa mi dalo, išiel som vykonávať dodatočné praktiky do kaplnky Pána Ganu, hlavne pri východe a západe slnka, v časoch, ktoré mi Džervin popísal ako obzvlášť priaznivé pre prebudenie. Ale prešli stovky západov slnka a ja som stále nemal najmenšiu predstavu, čo znamená prebudenie.

Celkom pochopiteľne, po ďalšom roku neustáleho cvičenia som začínal dokonale zvládať proces ohňového rituálu. Prates bol s mojím pokrokom spokojný. „Dobrá iskra! Dobrá iskra!“ zvykol hovorievať. A po sledovaní môjho úsilia počas niekoľkých ďalších mesiacov ma pozval, aby som sa stal súčasťou jedného z tímov kňazov, ktoré vykonávali službu v krypte Večného Ohňa.

Krypta Večného Ohňa bola veľmi zvláštnym miestom, na ktorom boli ohňové rituály vykonávané bez prestávky po tisícky rokov, tak hovoril Zákon svätyne. Kňazi rôznych kást sa striedali na zmeny, aby sedeli pred jedným z troch večných plameňov a vykonávali amritayagyu alebo rituál nesmrteľnosti.

Duchovná atmosféra, udržiavaná v krypte živými stenami, bola ohromujúca. Zakaždým, keď bola do ohňa naliata mantra, bolo možné v astrálnom priestore vidieť obrovské iskry svetla a v krypte vládol pocit, akoby bola bez prestávky otriasaná zemetrasením energie. Počas mojich prvých služieb zostal Prates blízko mňa, aby sa uistil, že energiu amritayagye zvládam. Ale paradoxne, keď som slúžil tam dole, nikdy som neomdlel. Vysoký Duch, ktorý v krypte vibroval, mi prospieval.

To vyvolalo v Majstrovi Džervinovi veľké nádeje. „Keď vykonávaš amritayagyu,“ vysvetľoval, „si omnoho prebudenejší ako zvyčajne. Keby sa ti podarilo udržať si ten stav, keď vyjdeš z krypty, urobil by si obrovský pokrok.“

Dokázal som si dať do súvisu fakt, že som sa cítil inak, kým som bol v krypte, ale nemal som potuchy prečo, ani ako sa to dialo. A hneď ako som opustil kryptu, vrátil som sa naspäť do svojho normálneho ja. A čo bolo horšie, keď som bol svedkom iných ceremónií, stále som odpadával, ako obyčajne. Pravdou bolo, že by som bol strašne rád nasledoval inštrukcie Majstra Džervina, ale jednoducho som nevedel, čo mám robiť.

„Len vytrvaj v úsilí. Cvič a modli sa!“ povzbudzoval ma Džervin.

„Všetka sláva učiteľovi!“ odpovedal som s nádejou. Ale prešli mesiace a neudiala sa žiadna významná zmena. Majstrove Džervinove prebudenie zostávalo pre mňa úplnou záhadou.

4.6 Tma viditeľná

Jedného dňa, potom ako sa vrátil z cesty mimo kraja Eisraimu, ma Džervin zavolal do akvamarínovej komnaty. Ako vždy, začal tým, že velebil Pána Melchisedeka a spýtal sa na moje zdravie, pretože som bol — zďaleka! — najvychudnutejším zo všetkých kňazov Lososového Rúcha, a to aj napriek vytrvalosti všetkých, ktorí ma kŕmili všetkými lahôdkami Zákona, ktoré svätyňa dokázala ponúknuť.

„Ako dlho je to, odkedy si prišiel do svätyne?“ spýtal sa Džervin.

„Štyri jari a štyri jesene,“ odpovedal som zákonným spôsobom.

„Mm…“ Džervin zavrel oči a chytil sa za hlavu. „Ak neurýchlime tvoje prebudenie, dopadneme tak, že nám vyprší čas.“

Prikývol som zákonne trpezlivo bezmocným spôsobom.

„No tak,“ povedal, „prišiel čas, aby sme vyskúšali niečo radikálne odlišné.“ A vyzval ma, aby som sa pred neho posadil, v meditačnej polohe.

Často, keď som ho navštevoval, sme spolu sedávali v rozjímavom stave. Ten deň, Džervin, udržujúc so mnou očný kontakt, projektoval do mňa úplne novú intenzitu vedomia. Osvetlenie v miestnosti prešlo z akvamarínového do tmavého. Cítil som silnú vibráciu medzi obočím a moje telo tak znehybnelo, že som už nedokázal hýbať rukami ani nohami.

Ten pocit nebol obzvlášť príjemný. Pripomenulo mi to bolestnú skúsenosť spred dvoch rokov, keď sme, Artold a ja, omylom zjedli huby. Centrálna kuchyňa, ktorá často dodávala ovocie na naše rituály, nesprávne doručila huby nám, namiesto rádu Múdrych Čarodejníc Zákona. Na konci nášho rituálu, keď sme huby zjedli, nás zachvátili prudké halucinácie, z ktorých zostal Artold týždeň chorý a ja, jeden a pol dňa v bezvedomí.

„Môžeš hovoriť?“ spýtal sa Džervin.

Nemohol som. Úplne som stratil kontakt s miestnosťou. Ale stále som ho dokázal počuť. Namiesto toho, aby som, ako obyčajne, stratil vedomie, ocitol som sa v obrovskom tmavom priestore.

„Si v tme viditeľnej, nefyzickej sfére, ktorá je najbližšie ku kráľovstvu,“ vysvetľoval Džervin.

Ten pocit pre mňa nebol neznámy. Pripomínal mi moje nočné putovanie mimo tela, ale nekonečne menej snové. Nikdy predtým som sa neocitol v tomto priestore pri súčasnom udržaní si svojho bežného denného vedomia.

„No tak, pohni sa!“ posúril ma Džervin.

Zistil som, že sa otáčam smerom dopredu v tme viditeľnej, akoby chytený nejakým silným vírom.

„Veľmi dobre, synak! Veľmi dobre! Teraz sa pozri na toto. Podľa tohto symbolu ma spoznáš!“

Predo mnou sa objavil nádherný žiarivý zlatý tvar. Bol to zložitý vzor zapletených geometrických tvarov.

„To sú moje poznávacie symboly,“ vysvetľoval Džervin. „Teraz sa pozri na tieto.“

V priestore sa objavila iná sada zlatých geometrických tvarov.

„Všetka sláva učiteľovi!“ zvolal. „Toto sú poznávacie symboly Oresta, ktorý bol mojím učiteľom v Hnedom Rúchu. Skutočnosť, že už dávno opustil svoje fyzické telo, nemá žiaden vplyv, jeho poznávacie symboly zostali rovnaké.“

Znovu sa objavili predošlé symboly. „Ak sa niekedy ocitneš v nebezpečenstve, vyvolaj si v mysli tento symbol a zavolaj ma cezeň,“ poučil ma Džervin. Potom preniesol moje vedomie naspäť do miestnosti. Bolo to okamžité a bezbolestné, ale zrazu som pocítil strašnú ospalosť.

Keď Džervin uvidel prázdnotu na mojej tvári, zasmial sa, „Myslím, že bude lepšie, ak niekoho požiadame, aby ťa odviedol do tvojho príbytku,“ povedal a išiel vyhľadať bezpečnostného kňaza.

To bola posledná vec, ktorú som si z toho stretnutia pamätal. Zobudil som sa ďalší deň v nocľahárni.

Každých niekoľko dní ma Džervin zobral naspäť do tmy viditeľnej. Ukazoval mi rozličné poznávacie symboly a učil ma, ako používať priestorové energetické tunely nato, aby som sa otáčal rýchlejšie a rýchlejšie. A veľkým pokrokom bolo, že som už na konci lekcie neupadal do bezvedomia. Väčšinou som dokázal ísť do nocľahárne po vlastných.

Po niekoľkých týždňoch mi Majster Džervin oznámil, že nastal čas, aby som podstúpil formálne zasvätenie do cestovania.

„Vysvetlím ti, ako to prebehne. V určitý deň kalendára, keď sú všetky časové rytmy priaznivé, zoberú ťa do časti svätyne, ktorú si ešte nenavštívil: sú to komnaty cestovania. Tam budeš uvedený do stavu miernej hibernácie. Pre tvoju bezpečnosť bude tvoje telo umiestnené do plasového sarkofágu, cez ktorý nedokážu preniknúť žiadne cudzie energie. Potom, keď budeš v hlbokom spánku, prídu inštruktori. S použitím svojich Hlasov ťa, aktivovaním určitých brán energie na tvojom tele, vysunú z tela. A potom ťa budú navigovať a učiť ako nájsť cestu cez sféry.“

Aby ma upokojil, Džervin dodal, „Požiadal som Biele Orly, aby sa postarali o tvoje vzdelávanie v cestovaní a, na tvoje veľké šťastie, súhlasili! Tvojím inštruktorom bude jeden z najskúsenejších kontrolórov našej svätyne — žena značných cestovateľských skúseností. Je jednou z vysokých kňažiek Bieleho Orla a bola vytrénovaná samotnou slávnou Slečnou Teyani.

Jej meno je Slečna Elyani.“

~ Tak končí Kniha Lososového Rúcha ~

5 — Kniha Mystérií Eisraimu

5.1 Cestovanie — prvé zasvätenie

Môj prvý let mal prebehnúť v noci, v enkláve zákonných lekárov. Na konci dňa stráveného postením ma prišli vyzdvihnúť dvaja kňazi z liečebných komnát. Nasledoval som ich cez labyrint uličiek a chodieb, až sme prišli do zvláštnej budovy, kde živé steny chodieb pulzovali farbami tmavofialových, purpurových a indigových odtieňov. Kňazi ma zaviedli do miestnosti, ktorá sa kúpala v slabom pulzujúcom svetle rovnakých farieb. Línie ducha chryzolitu, vyžarujúceho tmavooranžové svetlo, križovali podlahu a vytvárali svietiace geometrické obrazce.

Uprostred miestnosti, v strede ohnivého geometrického obrazca, stál sarkofág ľahkej konštrukcie, zhotovený z priehľadného plasu. Bol som poučený, aby som si ľahol do sarkofágu, ktorý zostal otvorený. Kňazi spustili inkantácie veršov Zákona a zároveň tlačili na brány na mojom tele. Účinok bol takmer okamžitý: upadol som do hlbokého spánku podobnému tranzu.

Mojím ďalším vnemom boli čudné zvuky, čo boli, ako som sa dozvedel neskôr, Hlasové projekcie Slečny Elyani a Slečny Seyani, jej sestry v Bielom Orlovi. Vznášajúc sa, ocitol som sa v tme viditeľnej. Priestor bol identický s tým, kde ma Džervin niekoľkokrát zobral, ale s tým rozdielom, že som sa vôbec necítil ospalo. Práve naopak, moje telo prekypovalo energiou.

Keď som sa lepšie prizrel, uvedomil som si, že priestor nie je taký tmavý, ako som si myslel. Bol preniknutý rozptýlenou purpurovou žiarou a v diaľke som dokázal rozlíšiť slabé svetlá rôznych farieb.

„Zar Lososového Rúcha!“ začul som hlas, ktorý ma volal. „Som Elyani Bieleho Orla, tvoja inštruktorka cestovania. Zoberiem ťa na cestu sférami, krok za krokom. Budeš nasledovať môj hlas a moju prítomnosť.“ Potom dodala, „Podľa tohto symbolu ma spoznáš!“

Predo mnou sa objavila sada geometrických vzorov. Na rozdiel od tých, ktoré mi ukázal Džervin, symboly jej astrálneho podpisu neboli zlaté, ale žiarivo biele.

„Väčšinou budeš iba nasledovať moje svetlo,“ pokračoval hlas. Ako hovorila, na jednom mieste v priestore sa objavilo teplé žlté svetlo. „To nie som ja,“ vysvetľovala, „ale len môj odraz, ktorý projektujem do priestoru, aby som ťa viedla. Poď,“ povedala, „nasleduj moje svetlo.“ Začal som sa pohybovať smerom k zlatožltej prítomnosti.

Bolo to ľahké a radostné. Keď som nasledoval svetlo, zrazu som si uvedomil, že keď som v noci zažíval mimotelové zážitky, nemal som absolútne žiadnu predstavu, kam som išiel. Nikdy som si nezvolil žiadny smer, bol som riadený vlnami, ktorým som nerozumel. Po prvýkrát vo svojom živote som mal úplnú kontrolu nad svojím pohybom v priestore.

„Zar, dokážeš vnímať tunel pred sebou?“ opýtal sa hlas.

„Áno.“

„Vojdi doň a nasleduj moje svetlo!“ povedal hlas.

Hneď ako som dosiahol tunel, bol som ním nasatý a začal som vysokou rýchlosťou špirálovito krúžiť vpred. Čoskoro som vyplával na druhom konci a ocitol sa v priestore, kde bola purpurová žiara o čosi jasnejšia.

„Stále sme v tme viditeľnej, ale vyššie,“ vysvetľovala Elyani.

Cítil som nadšenie a ľahkosť ako vták vo svete bohov.

„Teraz sa skús pohnúť nahor.“

Bolo to ľahké. Vystrelil som nahor a zanechal Elyanine svetlo pod sebou.

„Výborne!“ zvolal hlas nadšene. „Tak teraz nám ukáž, čo dokážeš. Pokús sa vyjsť tak vysoko, ako len môžeš!“

Pozbieral som svoju energiu a nechal sa vytiahnuť priestorom. Nasledoval vzrušujúci pocit zrýchľovania sprevádzaný ultra-rýchlym otáčaním. A šup! — ocitol som sa v úplne inom priestore.

Už žiadna tma!

„Och môj Pán Melchisedek!“ zvolal som, hlboko dojatý neuveriteľnou krásou, ktorú som objavil. „Takže takto vyzerajú polia hviezd!“

Niekoľko sto metrov pred seba — to bolo najďalej, ako ste dokázali dovidieť v kráľovstve. A v zime boli hmly niekedy také husté, že ste si sotva videli vlastné nohy. A tam, rovno predo mnou, bol čistý priestor nekonečnosti. Bolo to gigantické, mystické, zákonne neskutočné! Myriady žiariacich bodov všetkých farieb, utvárajúce veľké oblaky svetla, ktoré sa šírili do všetkých smerov. Ale skôr ako som mal čas začať rozjímať nad kozmickou krajinou, náhle som sa odklonil zo svojej hladkej dráhy. Hnalo ma to doprava. Zachytený prudkými vírivými prúdmi, začal som sa kotúľať a metať ako chuchvalec prachu v tornáde.

Až oveľa neskôr som sa dozvedel, čo sa stalo. Dole v štartovacej miestnosti, keď videli, ako som sa projektoval z tmy viditeľnej do polí hviezd, Slečna Elyani a Slečna Seyani boli príjemne prekvapené. S radosťou mi zatlieskali.

„Toto je Džervinov človek, však?“ spýtala sa Seyani.

„To veru áno! Niečo na ňom je, však?“ odvetila Elyani, hľadiac cez tenkú priesvitnú dosku, ktorá zakrývala sarkofág.

Seyani sa zachichotala, prekvapená zapáleným tónom svojej priateľky. „Slečna Elyani! Čo to vidím?“ Citujúc verš gardedámy zo Zákona, dodala, „Muž má šarm a je zo správnej kasty!“

Elyani sa začervenala. „Ale no tak, Seyani! Čo to hovoríš!“ A na chvíľu stratila koncentráciu — uvoľnila ovládanie mojej dráhy.

„Drž, drž!“ Seyani vybuchla do smiechu. „Už ho strácaš!“

Tam hore, v poliach hviezd, hneď ako som sa začal kotúľať, stalo sa niečo úplne neočakávané. Skôr ako som sa stihol začať báť, začul som hlas. Ale nebola to Elyani. Bol to slabý šepot, ktorý sa zdal prichádzať z nekonečnej diaľky. „Čerpaj z Univerzálnej Banky Znalostí a nechaj ju obnoviť tvoju dráhu.“

Hlas neprehovoril v čase; zdalo sa, akoby všetky slová boli vyslovené naraz a projektovali ma do vedomia, kde sa myšlienky pohybovali nezmerne rýchlejšie ako obyčajne. Vedel som, ako čerpať z Univerzálnej Banky Znalostí a moja dráha bola okamžite stabilizovaná.

Nadčasový hlas pokračoval, „Choď vpred, dieťa hviezd. Drak Hlbočiny Zeme čaká. Až keď ju stretneš, vtedy sa spiaci zobudí.“

Medzičasom Slečna Elyani nestrácala čas a obklopila ma svojím svetlom. Ale keď ma videla letieť priamo, upustila od zasahovania.

„Zákonne dobre!“ zvolala prekvapene. „V takom blízkom priestore to bolo malé riziko, ale predsa, zvládol si to pozoruhodne dobre! Ďalej sa pohybuj dopredu.“

Zrazu mi došlo, že počas štyroch rokov, ktoré som strávil vo svätyni, toto bol prvý raz, čo mi niekto povedal, že som niečo urobil pozoruhodne dobre.

Vibrácia vzdialeného hlasu sa stále zachvievala v mojej mysli a spôsobila, že som sa cítil zvláštne. Ako som sa pohyboval rovnou líniou cez nádherné polia hviezd, znovu mi zašepkal, „Choď vpred, dieťa hviezd. Drak Hlbočiny čaká.“

„Teraz začni klesať nadol,“ nariadila mi Elyani. Urobil som, ako mi kázala. Po chvíli povedala, „Naľavo od teba sa vynára tunel. Použi ho a postupuj nadol.“

Tunel ma zobral naspäť do matného purpurového priestoru, v ktorom som začal.

Cítil som sa ťažší a ťažší. Úžasná jasnosť mysle, ktorú som si vychutnával v poli hviezd, ma opustila. Čím viac som skĺzaval nadol, tým ťažším sa stávalo moje vedomie.

Čoskoro som opäť zaspal.

Keď som prišiel k zmyslom, cítil som sa omámený, ale nadšený, spomínajúc na dych berúce obrazy hviezdneho poľa. Kryt priesvitného sarkofágu bol odstránený. Čakali na mňa dvaja kňazi liečebných komnát.

Pozeral som sa navôkol po Elyani, ale v miestnosti už nikto iný nebol.

5.2 Lermon Hnedého Rúcha

Keď som sa najbližšie stretol s Džervinom, udržiaval so mnou očný kontakt po dlhú dobu. Jeho hlas bol vážny. „Odohráva sa v tebe zmena, Zar. Rozumieš, o čo sa jedná?“ spýtal sa ma.

Nemal som ani potuchy, o čom to rozpráva. Zostal som ticho.

„Časť teba je volaná k prebudeniu. Stalo sa to počas tvojho cestovania v poli hviezd.“

Malo to nejaký súvis so vzdialeným hlasom, ktorý som počul, keď som vypadol z dráhy? Alebo to bolo to nadšenie, ktoré vo mne zahorelo, keď som vystrelil cez sféry?

Džervin pokračoval, „Nemusíš si to uvedomovať, ale odteraz budú pre teba veci radikálne odlišné. Pravdaže, bude sa to všetko diať postupne. Ale tvoj život to vždy neuľahčí!“ Po pauze dodal, „Ale kto by chcel stále spať?“ Vtĺkal do mňa svoje slová, pričom opečiatkoval moju energiu svojím najprenikavejším pohľadom.

„Budeš pokračovať vo svojich ohňových rituáloch a zasväcovaní do cestovania. Ale vec, na ktorej záleží najviac, nie je ani jedna z týchto. Vec, ktorú potrebuješ najviac v siedmich sférach…“ odmlčal sa.

Úzkostlivo som sa na neho pozeral, uvažujúc, čo je tá vec, ktorú potrebujem najviac v siedmich sférach.

„…je prebudiť sa!“ búšil do mňa znovu. „Prestaň byť zaspatý!“

Zmätený výraz na mojej tvári vyvolal u neho láskavý úsmev. „Prečo to neprediskutujeme s Lermonom?“ navrhol. „Vieš, kto je Lermon, nie? Je to môj učeník v Hnedom Rúchu. V posledných rokoch bol väčšinou vo svätyni Lazéry, preto si nemal príležitosť ho vidieť. Ale teraz je vo svätyni. Dalo by ti to pravdepodobne veľa dobrého, keby si videl niekoho, kto so mnou pracoval…“ Džervin zavrel oči. Potom sa usmial, „…skoro dvadsaťpäť rokov. Lermon je teraz veľmi prebudený človek.“

Džervin na mňa čakal, kým odídem po Lermona.

Zostal som v rozpakoch, nevediac, kde Lermon je.

„Ak vyjdeš von a spýtaš sa Shlšarana, povie ti, kde ho nájdeš.“

Nevedel som, kto je Shlšaran.

„Vyjdi von na chodbu,“ povedal Džervin trpezlivo, „v druhom apartmáne naľavo nájdeš Shlšarana Šafranového Rúcha.“

Usmial som sa na Džervina a vyšiel von. Otočil som sa naľavo a našiel druhé dvere. Boli otvorené. Vošiel som, hľadiac na klenutý vrch dverí. V enkláve drahokamov boli všetky vchody dvanásť zákonných stôp vysoké, aby si veľkí mudrci s vysokými aurami neudreli svoje astrálne hlavy o plasové steny, keď vstupovali do miestnosti.

Ale vo vnútri nik nebol. Živé steny plasu sa miešali s žltým zafírovým duchom. Okúzlený citrónovou žiarou, čakal som na Shlšarana a rozmýšľal nad napomínaním Majstra Džervina, aby som sa zobudil. Potom som nechal svoju myseľ rozplynúť sa v priestore. Pohltený svietivým duchom, čas plynul bez toho, že by som si to uvedomoval.

Ako dlho to trvalo? Nevedel by som povedať. Možno hodinu, možno viac. Nakoniec vstúpil do miestnosti muž. Mal oblečené hnedé rúcho, aké nosili iba Džervin a Melchard. Ale mal okolo tridsať rokov, vďaka čomu som si myslel, že to nemôže byť Lermon.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, môj priateľ v Zákone!“ Opýtal som sa, „Si Shlšaran Šafranového Rúcha? Hľadám Lermona.“

Muž sa zamračil. Na niekoľko sekúnd do mňa zabodol svoje jantárové oči. Potom si rukou prešiel cez svoje husté rúno tmavohnedých kučeravých vlasov a usmial sa, „Ty si Zar, však?“

„Ja… som, v Zákone,“ povedal som prekvapene. Odkiaľ vedel moje meno?

„Ja som Lermon.“

„Aká šťastná náhoda v Zákone!“ zvolal som. „Majster Džervin ma požiadal, aby som ťa našiel.“

„To nie je žiadna náhoda v Zákone,“ povedal Lermon. „Džervin poslal mňa, aby som našiel teba. Poď so mnou!“

Ale nezobral ma naspäť do Džervinovej izby. Čas už uplynul a Džervin sa musel ísť venovať iným veciam.

Ako som kráčal naspäť do svojej izby, prebleslo mi mysľou, že Džervin asi nebol veľmi nadšený zo spôsobu, akým som vyriešil túto situáciu.

5.3 Štvorec, prechodné svety, trojuholník

Každých niekoľko dní ma ráno prišli vyzdvihnúť dvaja kňazi z liečebných komnát. Boli to vysokí silní muži, najskôr kvôli tomu, že jednou z ich funkcií bolo nosiť ľudí, ktorí boli v bezvedomí alebo príliš chorí nato, aby sa mohli hýbať. Nikdy nepovedali ani slovo. Len mi pokynuli gestom ruky a ja som ich nasledoval do štartovacej miestnosti.

Slečna Elyani nikdy nebola v miestnosti, keď som prišiel. Zaujal som pozíciu v sarkofágu a dvaja kňazi ma uviedli do spánku aktivovaním brán na rôznych častiach môjho tela.

Potom, kým som bol v bezvedomí, prišla Slečna Elyani a projektovala na mňa mocné Hlasové frekvencie. V tej chvíli som opäť zachytil niť svojho vedomia a ocitol sa v purpurovom priestore.

„Zar! Zdravím ťa na vrchole štvorca!“ pozdravila ma Elyani.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Slečna Elyani Bieleho Orla!“ odpovedal som.

„Nie, toto nie je správny spôsob, ako ma pozdraviť. Teraz si v nižšej časti tmy viditeľnej, v úrovni, ktorá je najbližšia fyzickej rovine. Fyzická rovina alebo kráľovstvo, sa nazýva štvorec,“ vysvetlila. „Musíš ma pozdraviť tak, ako som ťa pozdravila ja.“

„Zdravím ťa na vrchole štvorca!“

„Začni sa pohybovať nahor!“ prikázala mi. A kým som stúpal pomalým vírom purpurového priestoru, vysvetľovala, „Tma viditeľná je jedným z prechodných svetov. Nazývajú sa tak, pretože sa nachádzajú medzi štvorcom (alebo kráľovstvom) a trojuholníkom (alebo svetom bohov).“

V rôznych učeniach Zákona som už predtým počul slovo ‘štvorec’ ako odkaz na kráľovstvo. Ale teraz som prvýkrát počul niekoho použiť slovo ‘trojuholník’ ako odkaz na svet bohov. V stave zvýšenej duševnej jasnosti, ktorú som si vychutnával pri cestovaní, mi dávalo dobrý zmysel, že úroveň medzi štvorcom a trojuholníkom sa nazývala prechodnými svetmi.

„Sféry v našej blízkosti sa skladajú zo štvorca, prechodných svetov a sveta bohov,“ poučila ma Elyani.

V priestore sa objavilo jej žlté svetlo. „Poď ku mne. Použi tento tunel.“

Nasledoval som jej svetlo cez tunel-vír, ktorý ma priviedol do iného priestoru.

„Ďalej sa otáčaj dopredu!“ nasmerovala ma na ďalší tunel.

Keď som sa vynoril z cvičenia v otáčaní, bol som v úplne inom priestore, oveľa tmavšom ako purpurová tma viditeľná, kde sme začali.

„Teraz si v druhej úrovni prechodných svetov,“ povedala Elyani. „Ako si pochopil, tma viditeľná je len najnižšou úrovňou týchto prechodných svetov. Teraz použi striebristý vír po tvojej pravej ruke.“

Čo bolo zábavné na týchto tuneloch-víroch, nebolo iba otáčanie, ale aj zrýchľujúci sa pohyb. Bolo to ako byť vrhnutý z jedného priestoru do iného, a čím išiel človek vyššie, tým rýchlejšie sa pohybovali. Na konci druhého tunela som sa ocitol obklopený nádherným zeleným astrálnym svetlom.

„Tento priestor sa nazýva emeraldový prechodný svet,“ poznamenala Elyani. „Kým budeme môcť ísť ďalej, budeš sa musieť stať expertom v rozpoznávaní vrstiev ako je táto.“

Nejaký čas som sa tam vznášal a nechal emeraldové svetlo pracovať na mojom vedomí.

„Teraz ťa zoberiem priamo na vyššie hranice prechodných svetov,“ povedala Elyani.

Nasledoval som jej svetlo cez postupnosť stále sa zrýchľujúcich vírov, až kým som sa nevynoril v inej oblasti, osvetlenej rozptýleným striebristým svetlom. Keď som sa lepšie prizrel, uvedomil som si, že priestor je naplnený striebristými čiastočkami svetla.

„Zar cestovateľ,“ povedala Elyani, „Zdravím ťa na vrchole prechodných svetov.“

„Zdravím ťa na vrchole prechodných svetov,“ odpovedal som rituálnym hlasom.

„Teraz si veľmi blízko veľkej hranice, ktorá oddeľuje prechodné svety od trojuholníka,“ poučila ma. „Keby nebolo mojich symbolov, ktoré okolo teba projektujem, už by si mal na krku všetkých kontrolórov kráľovstva, lebo tieto oblasti by mali navštevovať iba skúsení cestovatelia. Jednoduchí spáči by stratili cestu. Mali by veľké ťažkosti vrátiť sa odtiaľto do svojho tela. Teraz sa priprav na prekročenie veľkej hranice!“

Nemusel som robiť nič. Bol som jednoducho vytiahnutý Elyaninou vodiacou silou. A šup! — opäť som sa ocitol v poli hviezd.

„Zar cestovateľ, zdravím ťa na dne trojuholníka!“

„Zdravím ťa na dne trojuholníka,“ odvetil som a rozmýšľal, kde sú všetci bohovia. Boli oblakmi hviezd, ktoré napĺňali celý priestor?

„Pohni sa doprava a povedz mi, čo cítiš, Zar?“

„Akoby nejaký slabý vánok,“ odpovedal som.

„Správne! Toto sa nazýva prúd. Ak sa pozorne pozrieš, uvidíš malé častice svetla, ako tečú prúdom.“

Bolo to také jemné, že mi to spočiatku unikalo. Ale keď som sa sústredil, začal som rozoznávať prúd svetelných častíc.

„Niektorí ľudia ich nazývajú anjelov vlas,“ povedala Elyani. „Teraz dovoľ prúdu, aby ťa unášal.“

Hneď ako som sa dostatočne priblížil k prúdu, začal som sa rovnomerne pohybovať. „Je to také ľahké!“ smial som sa od radosti.

„Všetko, čo musíš robiť, je držať sa prúdu!“ odpovedala usmievajúcim sa hlasom.

Ako som kĺzal priestorom, cítiac sa celkom doma medzi zvláštnymi scenériami farebných oblakov hviezd, žasol som, aké jasné bolo všetko v tejto úrovni. Bolo to blízke prebudeniu, ktoré Majster Džervin chcel, aby som našiel?

„Ak chceš,“ navrhla Elyani, „môžeš zrýchliť svoje tempo. Ale urob to veľmi jemne, pretože prúd tvoje zrýchlenie znásobí.“

Nasledujúc jej pokyn, sám pre seba som si overil, že najmenší impulz ma dramaticky zrýchľuje. Ale aj keď som sa pohyboval oveľa rýchlejšie, nemal som žiaden problém udržať stabilitu, ako som bol bez námahy nesený prúdom. To ma primälo rozmýšľať, akú neobyčajnú rýchlosť by mohol v takomto prúde dosiahnuť taký majster v cestovaní ako Slečna Elyani.

„Uvoľni ovládanie a nechaj ma navádzať ťa,“ pokynula mi Elyani. „Prichádzaš k uzlu, križovatke prúdov. Presmerujem ťa do nového prúdu.“

Po niekoľkých sekundách som cítil ako prudko klesám nadol a smerom doprava — a už som aj letel novým prúdom. Napriek rýchlosti, nad ktorou zastával rozum, pri zmene dráhy nenastal ani najmenší otras. Cítil som sa odlišne. Keď som menil prúdy, zmenila sa moja energia. Bolo to, akoby som prešiel z poľa jednej kaplnky do poľa inej.

Bol som ponechaný, aby som ešte nejaký čas pokračoval v jazdení na prúdoch. Potom ma Elyani nasmerovala do tunela-víru, ktorý ma preniesol naspäť do prechodných svetov. Pole hviezd zmizlo, vystriedala ho matná žiara tmy viditeľnej.

Čoskoro som začal cítiť ťažobu, ktorá naznačovala, že som blízko svojho tela, a v priebehu niekoľkých sekúnd som stratil vedomie.

Keď som prišiel k zmyslom, posadil som sa v sarkofágu. Slečna Elyani bola preč, dvaja kňazi boli späť.

Pomaly som vstal a nasledoval ich do príbytku Lososového Rúcha.

5.4 ‘Niečo’, čo mi unikalo

Ubehlo niekoľko dní, kým sa konečne uskutočnilo stretnutie s Džervinom a Lermonom.

Keď som prišiel do akvamarínovej komnaty, našiel som dvoch kňazov Hnedého Rúcha uprostred živej diskusie. Postavili sa, aby ma pozdravili, a potom, ako sme si zákonne uctili Pána Melchisedeka, sa Džervin opýtal na moje zdravie.

V miestnosti bola zvláštna atmosféra, nie nepodobná tomu, čo som cítil, keď som prvýkrát stretol Džervina v kraji Šeringy.

„Zar,“ opýtal sa ma Džervin po niekoľkých ďalších zákonných banalitách, „všimol si si, že keď cestuješ vo sférach, si omnoho prebudenejší?“

Prikývol som. Napriek mojej zmätenosti, dokázal som rozpoznať, že sa cítim jasnejšie, keď nasledujem Elyanine svetlo.

„Čo myslíš, prečo sa to deje, Zar?“ spýtal sa.

V rozpakoch som zostal ticho.

Obrátiac sa na svojho učeníka v Hnedom Rúchu, Džervin sa opýtal, „Lermon, čo by si povedal ty?“

Lermon sa na mňa usmial tak priateľsky, až ma to zohrialo od hlavy po päty. „Ako my všetci, keď cestujeme, Zar bezpochyby uniká efektu piesočníka, takému vlastnému kráľovstvu,“ povedal.

„Technický termín odkazujúci na ospalé energie,“ vložil sa do toho Džervin.

„Odhliadnuc od toho,“ pokračoval Lermon, „môže to byť celkom dobre spôsobené aj tým, že Zarove vedomie je stimulované ostrou energiou Slečny Elyani, obzvlášť keď na neho počas navádzacích lekcií projektuje energiu.“ Vzdychol si, „Tieto kňažky Bieleho Orla sú také prebudené a duchaplné! Mňa samého to občas desí.“

„A ty vieš, o čom hovoríš!“ zvolal Džervin a obaja vybuchli do smiechu.

Zapálilo to radostnú vlnu. Akvamarínová izba bola ožiarená empatiou. Sladký Pán Melchisedek, títo dvaja muži vyzerali byť takí šťastní, že sú spolu!

Atmosféra, ktorú vytvorili, bola taká vrúcna, taká silná a taká nepodobná priemerným ľudským výmenám, na ktoré som bol zvyknutý.

Toto bol míľnik v mojom hľadaní. Táto vrúcnosť, pochopil som, bola ústredná pri prebudení, ktoré Džervin chcel, aby som dosiahol.

„Máš pravdu, cestovanie podporuje prebudenie, rovnako ako spoločnosť Bielych Orlov,“ povedal Džervin. „Ale súčasne sa so Zarom deje aj niečo iné — niečo záhadné, čo v sebe nesie ďalekosiahle dôsledky. Vždy, keď dosiahne vyššie sféry, príde sa s ním stretnúť určitá sila. Keby si dokázal plne uvedomiť, čo vlastne táto sila je, stal by sa okamžite mimoriadne prebudeným človekom.“

Mimoriadne prebudeným? To znelo nádejne. Problém bol, že som nemal ani potuchy, o akej sile to hovorí.

„Budúcnosť ukáže,“ dodal Džervin prorockým hlasom.

Potom on a Lermon začali diskutovať o veciach, ktoré sa ma netýkali. Rozhodol som sa pozorovať dvoch bradatých mužov najlepšie ako som vedel, hľadajúc návody na prebudenie.

Niečo mi udrelo do očí. Keď bol v spoločnosti Lermona, Džervin bol iný v spôsobe, akým sa správal k ostatným ľuďom, vrátane mňa. Pre začiatok, hovoril rýchlejšie. A oveľa viac sa smial. Pokračoval som v intenzívnom pozorovaní, v nádeji, že objavím ďalšie tipy.

Ku koncu svojho rozhovoru si Džervin a Lermon všimli moje veľké úsilie, alebo to, čo mne pripadalo ako veľké úsilie. Prerušili svoj rozhovor a obaja sa na mňa obrátili. Všetci traja sme vybuchli do smiechu.

Aká vzácna chvíľa to bola! Akvamarínové svetlo tancovalo od radosti. A živé steny si podržali tento zážitok.

Potom sa Džervin postavil, „Musím ísť na stretnutie so Slečnou Teyani,“ povedal. „Lermon, čo keby si zobral nášho priateľa na prechádzku!“

Pobrali sme sa a začali svoju prechádzku v uličkách enklávy drahokamov.

Lermon bol mimoriadny človek. Jeho srdce žiarilo ako ráno Zákona. Byť s ním bolo ako byť s bratom. Bol odo mňa o deväť rokov starší, nekonečne viac vzdelaný a vytrénovaný, a predsa nebol ani trochu povýšenecký. Začal tým, že mi ukázal niekoľko čudných miest vo svätyni, ktoré som nikdy predtým nenavštívil. Vysvetlil mi, že tieto miesta boli jeho skrýšami, keď bol novicom. Porozprával mi ako on a Džervin, keď bol ešte stále dieťaťom, spolu ‘klikli’, v úplne prvý deň ich stretnutia. Spomínajúc si, ako som ja sám bol odchytený, dokázal som sa do jeho rozprávania plne vcítiť. Lermon celkom dobre poznal Slečnu Teyani a Slečnu Elyani, a jeho obľúbenou knihou Zákona bola kniha Maveron. Vo svätyni Lazéry pracoval so Správcami Polí a Výrobcami Kameňov, dvoma kastami, o ktorých som nič nevedel. Pracoval tam s Majstrom Esrevinom Hnedého Rúcha, ktorý, rovnako ako Džervin a Melchard, bol učeníkom Oresta Hnedého Rúcha.

Lermon mi kládol veľa otázok — ľahkých otázok, na ktoré som vedel hneď odpovedať, a tak som mal jeden z najživších rozhovorov celého svojho života.

Bolo toto prebudenie?

Ako sme kráčali dole pôsobivým kamenným schodišťom, povedal mi svojím miernym hlasom, „To, čo na teba čaká, Zar, je o Podsvetie úžasnejšie, ako si myslíš. Môžeš si myslieť, že počas lekcií cestovania robíš neuveriteľné objavy. Muž Zákona, hovorím ti, že je to nič, v porovnaní s tým, čo ťa môže naučiť Džervin. Ale dostať sa tam nebude ľahké.“ Položil mi ruku na plece a ďalej sme kráčali chodbami podobnými katakombám, slabo osvetlenými zelenkastou žiarou plasových stien.

„Už si tu niekedy bol?“ spýtal sa.

„Nikdy, v Zákone,“ povedal som, nemal som totiž žiadnu predstavu, v ktorej enkláve sme boli.

Bohovia, aký nezákonný zápach!

Lermon ukázal na pramienok vody, „Kanalizácia. Takýchto útrob sú pod svätyňou stovky. Ale lepšie je nechodiť sem bez doprovodu,“ vystríhal ma. „Kým som sa správal ako spáč, Džervin pre mňa nemohol veľa urobiť. Aby si mu dal šancu skutočne niečo s tebou začať, musíš zo seba najprv striasť krajinu snov. A ak to neurobíš, urobí to on za teba a to bude bolieť.“

Nebol som si istý, čo presne tým myslí, ale za jeho slovami som vycítil… niečo. Lermon nebol ako Artold. Dokonca ani ako múdri Lososoví kňazi, ktorí ma učili posvätnému umeniu rituálov. Bolo na ňom niečo odlišné a toto ‘niečo’ bolo také podobné Džervinovi! Začalo mi byť postupne jasné, že počas všetkých tých mesiacov vo svätyni mi u Džervina toto zásadné ‘niečo’ unikalo.

„Ak chceš, aby sa Džervin k tebe prestal správať ako k spáčom,“ vysvetľoval Lermon, „jedna z prvých vecí, ktoré musíš urobiť, je klásť mu otázky. V mnohých prípadoch, ak sa nič nespýtaš, Džervin ti nič nepovie.“

Otázky?

Aké otázky?

5.5 Kontrolór priestoru Frečer

„Zar cestovateľ, zdravím ťa na vrchole štvorca!“ prebral ma zo strnulosti známy hlas Slečny Elyani.

„Zdravím ťa na vrchole štvorca!“ odpovedal som zákonne.

„Začni tým, že sa trochu poobzeráš po tme viditeľnej,“ povedala Elyani. „Ako vieš, nižšie stupne prechodných svetov sa nazývajú ‘tma viditeľná’. Je to preto, že ich môžeš ľahko vidieť počas svojich bežných denných činností. Aby si sa dostal do kontaktu s tmou viditeľnou, všetko, čo musíš urobiť, je zavrieť oči a uzrieť purpurový priestor.“

Použijúc svoje svetlo, nasmerovala ma k víru, ktorý ma otáčaním preniesol do oblasti s obzvlášť jasnou purpurovou.

„Tu je ale veľa svetla!“ zvolal som.

„Tento priestor je spojený s mocnou tírtou v kraji Severných Jazier,“ vysvetľovala Elyani.

Rozmýšľal som, či bol priestor zvláštny kvôli tomu, že to bolo pútnické miesto alebo to bol zvláštny priestor, ktorý robil miesto tírtou.

Zrazu sa predo mnou objavil muž. Bol vysoký, mal do šesťdesiat rokov a jeho tmavomodré rúcho naznačovalo, že je z kasty kontrolórov priestoru.

„Nádherný priestor, však? Páči sa ti, môj priateľ v Zákone?“ opýtal sa.

Keďže som nevedel, ako ho zákonne pozdraviť, okamžite som volal o pomoc k Slečne Elyani.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, kontrolór Frečer!“ zvolala Elyani radostným hlasom, ktorý znel ako odklonenie sa od kánona zákonnej intonácie.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Slečna Elyani, vysoká kňažka Bieleho Orla!“ odpovedal muž láskavým tónom, ktorý tiež neznel veľmi zákonne.

Elyani a Frečer pokračovali vo svojom nezvyčajnom stretnutí uvoľnenou konverzáciou, ktorá by znela dosť čudne v kráľovstve, kde zákonná zdvorilosť vyžadovala, aby sa ľudia rozličných kást oslovovali presne určeným formálnym spôsobom. Ako som objavoval, v nefyzických sférach sa množstvo vecí odohrávalo odlišne od bežne akceptovanej etikety Zákona kráľovstva.

„Ako sa dnes máš, môj dobrý Frečer?“ opýtala sa Elyani.

„Mám pokojnú službu, drahá. V tejto fáze mesačného cyklu nebýva príliš veľa zatúlaných oviec. A čo ty a Slečna Seyani?“

Neuvedomil som si, že moji inštruktori boli dvaja, takže som bol úplne prekvapený, keď sa v priestore ozval nový hlas.

„Ide to dobre, Frečer,“ odpovedala Seyani.

„Trénujete nového študenta?“

„Ešte nemá svoj symbol,“ odpovedala Elyani. „Pravdepodobne s ním v krátkej dobe začneme lietať pod Džervinovým symbolom, tak nebuď veľmi prekvapený, keď ho stretneš.“

„Pod Džervinovým symbolom! Ohó, to znie zaujímavo!“

Elyani neodpovedala na jeho poznámku a Frečer sa obrátil na mňa. „Ako sa voláš, chlapče?“

„Zar.“

„Rád ťa stretávam, Zar. Budeš ma tu často vídať, pokiaľ budeš brázdiť cez toto územie, čo asi budeš.“ Potom sa opýtal Elyani, „Vrátila sa už Gisya zo svojho zasvätenia v Podsvetí?“

„Nie,“ odvetila Elyani.

„Och, bohovia! Teyani musí byť zničená.“

„Je to úplná katastrofa, Frečer,“ lamentovala Seyani. „Stratili sme šesť kňažiek za sebou. V posledných rokoch sa z Podsvetia živá nevrátila ani jedna.“

„Gisya bola také milé dievča,“ povedal Frečer, viditeľne rozrušený. Nastalo ticho. „Odovzdáte Teyani moju sústrasť?“

„Samozrejme odovzdáme, môj dobrý Frečer,“ odvetila Seyani.

„Zrejme sa stretneme neskôr,“ povedal Frečer a bez akejkoľvek zákonnej rozlúčky zmizol.

„Teraz Zar,“ spýtala sa ma Elyani, „čo si myslíš, je to priestor, ktorý robí tírtu alebo tírta, ktorá robí priestor?“

„Och môj Pán Melchisedek! Ona dokáže čítať moje myšlienky!“ pomyslel som si a cítil sa strašne trápne. Nemal som predstavu, ako odpovedať na túto otázku.

Po chvíli to Elyani vysvetlila, „Vlastne sú možné oba spôsoby. Niektoré tírty majú veľké liečivé vlastnosti vďaka svojim zemským energiám. V iných prípadoch spočíva energia tírty na prítomnosti boha alebo anjela Výšin. Anjel urobí odtlačok svojej prítomnosti v astrálnom priestore a to vytvorí špeciálnu atmosféru na zodpovedajúcom fyzickom mieste. Ukážem ti, ako vyzerá tma viditeľná v tírte takého druhu.“

Cez sériu rýchlo sa pohybujúcich vírov ma Elyani naviedla do úplne odlišného priestoru tmy viditeľnej. Nebol purpurový ani tmavý, ale osvetlený žiarivým bielym svetlom.

„Toto je astrálny priestor nádherného jazera v kraji Perentije. Je to tírta obývaná prítomnosťou Bieleho Orla. Slávne pútnické miesto krajov severu.“

Svetlo bolo úžasne teplé — bolo to rovnaké teplo, ktoré robilo Džervina a Lermona takými mimoriadnymi. To ma prinútilo rozmýšľať, ako asi vyzerajú desivo prebudené kňažky Bieleho Orla.

Keď som v štartovacej miestnosti prišiel k zmyslom, obzeral som sa po Slečne Elyani. Ako zvyčajne, jediní ľudia v miestnosti boli dvaja kňazi z liečebných komnát.

Hľadel som na pomalé pulzovanie tmavofialového plasového jasu.

„Koľko toho musí byť v pamäti týchto živých stien,“ pomyslel som si.

5.6 Spiaci, zobuď sa!

Raz za rok sa kňazi rôznych rádov zúčastňovali ceremónie nazývanej nočné odovzdávanie Zákona. Zúčastnili sa jej novici a najmladší kňazi svätyne, ale tiež starší kňazi a najuznávanejší učitelia Zákona.

Zhruba pri západe slnka, starší utvorili sprievod a, nesúc pochodne, kráčali k neďalekej rieke Fontelayane. Tam si zobrali loďky a vybrali sa na krátky výlet po rieke.

Neskôr ten večer, mladí kňazi utvorili ďalší sprievod, ale bez pochodní. Kráčali k pontónom na okraji rieky Fontelayany a čakali na starších, ktorí im mali odovzdať pochodne.

Napriek skutočnosti, že ceremónia prebiehala pri nove, nikto nemal problém nájsť cestu. Trasa, ktorá viedla od svätyne k rieke, bola jednou z tých, ktoré v noci žiarili, vďaka určitému druhu poľa, ktoré bolo v kráľovstve široko používané. Bolo to veľmi pohodlné — nasledujúc astrálnu žiaru na zemi, človek nikdy nezišiel z cesty.

Spolu s mojimi bratmi v Lososovom Rúchu sme boli pozvaní, aby sme sa pridali. Potom, ako sme celý deň spievali rituály, sme sa pripojili k sprievodu a kráčali k rieke, s najmenej dvomi alebo tromi stovkami kňazov iných rádov.

Keď sme došli k vode, postavili sme sa na drevené pontóny a v tichosti očakávali loďky. Začali sme trojhodinovým čakaním, príslušným pre zákonný obrad. Ale tú noc boli hmly obzvlášť husté a trvalo to viac ako štyri hodiny, kým loďky dorazili.

Akonáhle sme uvideli žiaru pochodní, všetci sme velebili Pána Melchisedeka a začali spievať hymnu zrodenia svetla. V priebehu niekoľkých minút boli hmly osvetlené červenou žiarou vychádzajúcou z najmenej štyridsiatich lodiek. Veľmi inšpirujúci pohľad.

Stál som na pontóne so skupinou priateľov. Keď sme videli prichádzať prvé loďky, od radosti sme zatlieskali a pripojilo sa k nám ešte viac priateľov, zákonne mierne vzrušene očakávajúc prijatie pochodne.

Ale pontón bol taký preplnený, že sa stal vratkým a práve keď sa približovala prvá loďka, dvaja kňazi Lososového Rúcha stratili rovnováhu a spadli do vody.

V hmlistej oranžovej žiare sme ja a moji priatelia zdesene hľadeli na tých dvoch chlapcov.

Keby im chcel niekto z nás podať ruku, nebolo by ťažké vytiahnuť ich na pontón. Ale nikto z nás na túto možnosť nepomyslel. Tvárou v tvár tejto veľmi nezvyčajnej situácii sme sa len ticho prizerali.

Loďka sa rýchlo približovala. Jeden z nositeľov pochodní z loďky skríkol, „Pre Pána Melchisedeka, urobte niečo!“

„Urobte niečo!“ zareval na nás muž.

Zostali sme mimo.

V priebehu niekoľkých sekúnd, loďka, ktorá sa už nedala včas zastaviť, narazila na pontón a so škaredým praskavým zvukom rozdrvila jedného z chlapcov.

Nikto neskríkol. Len sme hľadeli na scénu a zostali mimo.

Dvaja zo starších kňazov na loďke skočili do vody a zachránili druhého chlapca. Ale ten, ktorý bol zasiahnutý loďkou, sa už potopil. Nikto ho nevedel nájsť.

Nasledoval veľký zmätok, s ľuďmi kričiacimi správu z jednej loďky na druhú a bezpečnostnými kňazmi, ktorí trielili k nášmu pontónu.

Majster Džervin, ktorý bol na inej loďke, čoskoro prišiel na scénu. „Zar, si v poriadku?“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ zareagoval som nevýrazným hlasom.

„No tak! Poď dole z toho pontónu! Rýchlo!“ povedal.

Mechanicky som ho nasledoval, sotva si uvedomujúc vzrušený dav okolo nás.

Ceremónia bola zrušená a všetci kráčali naspäť do svätyne v zákonne skľúčenej nálade.

Keď som sa nasledujúce ráno stretol s Džervinom, pozval ma, aby som si s ním sadol. Keď sa poinformoval o mojom zdraví, opýtal sa ma, ako sa cítim potom, čo sa včera stalo pri rieke.

Zdvorilo som na svojej tvári vykúzlil úsmev ovce a vyslovil bežný verš Zákona, „Zákon je mojím úkrytom, Majster Džervin. Som v poriadku.“

K môjmu úplnému ohromeniu sa Džervin zrazu veľmi nahneval.

„Nie, nie si v poriadku!“ zareval na mňa. „Podsvetie a Podsvetie Ešte Hlbšie! Nie si v poriadku! A ak naozaj veríš, že Zákon je tvojím úkrytom, tak ti hovorím, že sa mýliš! Si úplný rojko a šuplikant. Zákon nie je žiadnym úkrytom pre zaspatých!“ Odmlčal sa, a potom znovu začal kričať, „Práve teraz by tu pre teba boli veľké veci, ktoré by si mohol robiť — dôležité úlohy, na ktorých závisí samotné prežitie našej svätyne. Ale pozri sa na seba! Sotva vo svätyni potrafíš a potrebuješ niekoho, kto ti povie, čo máš povedať vždy, keď stretneš niekoho zo strednej alebo vyššej kasty. A keď náhodou niečo povieš, všetko, čo dokážeš, je citovať Zákon ako bábka. Tvoje dni a noci prechádzajú jedna za druhou v úplnom premrhaní Ducha. A pravdaže, ty ani nevidíš, že je na tom niečo zlé. Ak sa chystáš zostať takýmto spáčom, to si mohol takisto dobre zostať so svojimi priateľmi v Šeringe. Nemalo žiadny zmysel, aby si chodil do Eisraimu kvôli tomuto. Mám okolo seba dosť bábok Zákona, ďakujem!“

Hľadiac na strop, Džervin si búšil do hrude svojimi päsťami, „Hanba! Hanba! Hanba tejto zemi za to, že splodila takúto generáciu spáčov!“

Potom zavrel oči a zostal ticho.

Jeho slová ma nezanechali len nemého, ale aj trasúceho sa a úplne omráčeného.

Jednou z najťažších vecí bolo, ako na to správne poukázal, že som nedokázal nájsť nič zásadne nesprávneho na svojom správaní. Všetky moje pohnútky boli diktované Zákonom. Ako by na tom mohlo byť čokoľvek nesprávne? Moje najhlbšie základy boli otrasené. Ale dokonca ešte oveľa horšie bolo pre mňa to, že na mňa vrieskal človek, ktorý mi bol všetkým. Zanechalo ma to úplne zdrveného.

Čo nasledovalo, bolo neočakávané. Majstrova Džervinova duchovná koncentrácia zniesla nadol do akvamarínovej miestnosti ohromnú atmosféru. Bola to zostupujúca energia masívnej intenzity, nie nepodobná tomu, čo bolo možné cítiť v kaplnke Večného Ohňa.

Mojou prvou reakciou bolo modliť sa k Matke Svetla, aby mi pomohla zostať pri vedomí, lebo som si nechcel predstaviť, čo by Majster Džervin povedal, keby som zase odpadol. Tak som sa donútil mať oči otvorené a pevne som sa držal svojho tela.

Keď Majster Džervin opäť otvoril oči, to, čo som v nich uvidel, bolo jasnejšie ako pole hviezd. Začal som cítiť čudné energie a syčivé zvuky nad hlavou, presne ako keď posilnil moje vedomie, aby mi pomohol uspieť na veľkej súťaži v meste Šeringa. Moje vedomie sa stalo jasným ako priezračná voda a v tomto povznesenom stave som počul volajúci hlas, „Spiaci, zobuď sa!“

Jeho pery sa nepohybovali. Ale jeho hlas opakoval,

„Spiaci, zobuď sa!“

Vysoko nad mojou hlavou ho časť zo mňa počula, časť, ktorú som si dovtedy nikdy nevšimol.

Dlho sme udržiavali očný kontakt, zatiaľ čo mi nad hlavou prebiehali mocné pohyby energie. Počas takmer hodiny som sa cítil, akoby mi nad hlavou sem a tam chodila obrovská kefa. Potom vysoká atmosféra poklesla a energia v akvamarínovej komnate sa vrátila do normálu.

Džervin kývnutím naznačil, že stretnutie sa skončilo.

Ako ma odprevádzal k dverám, položil mi ruku na plece a povedal, „Stretneme sa zajtra ráno.“

To mi prinieslo obrovskú úľavu. „Pochválený buď Pán Melchisedek!“ pomyslel som si, keď som kráčal naspäť do enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov. „Majster Džervin so mnou ešte stále hovorí!“

5.7 Čistá fontána

Všetka sláva učiteľovi! Táto búrka označila začiatok novej fázy. Prebudenie sa stalo posadnutosťou. Konečne.

Bolo to strašne bolestivé. Celé dni som počul ozvenu Džervinových drsných slov, ako mi stále znejú v hlave a moje srdce bolo akoby prebodnuté obrovskou črepinou. Cítil som sa nielen zničený, ale aj bezcenný a hlúpy.

Súčasne som bol hrozne vďačný Matke Svetla zato, že sa Džervin so mnou stále rozpráva a nebolo nič, čo by som chcel viac, ako stretnúť ho v priestore prebudenia.

Ale kde začať?

Jediným zreteľným smerom bola Lermonova rada: „Ak chceš, aby sa Džervin k tebe prestal správať ako k spáčom, klaď mu otázky.“

„Pán Melchisedek buď mojím svedkom,“ prisahal som sám pred sebou, „idem položiť Majstrovi Džervinovi otázku.“

Ale akú?

Musela to byť naozaj dobrá otázka, lebo Zákon hovoril, „Dobre začaté je napoly hotové.“ Nezniesol by som, keby som mal uraziť Džervina alebo mal plytvať jeho časom tým, že by som položil otázku, ktorá by bola bezcenná. Chcel som, aby moja otázka bola obetou hodnou môjho majstra. Ale Podsvetie a Podsvetie Ešte Hlbšie, čo sa opýtať?

Moja myseľ bola prázdna.

Čím viac som premýšľal, tým menej sa zdalo, že nachádzam niť, ktorá by ma priviedla ku správnej otázke.

Ten deň nebolo žiadne vyučovanie. Kňazi Lososového Rúcha zákonne smútili za svojím mladým priateľom. Ako som v hľadaní inšpirácie kráčal po chodbách svätyne, napadlo mi, že by mi možno mohol pomôcť Pán Gana. Tak som išiel, posadil sa pred jeho oltár a vzýval jeho meno:

„Ha! Gana! Lobačen Zera!

Hera, Gana! Samayin ho Zera!

Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam.“

Dve hodiny som sedel v stave hlbokého rozjímania.

Otázka stále neprichádzala.

Potom som, použijúc oheň na oltári a svoj hlas ako obetu, vykonal dlhý ohňový rituál a modlil sa k bohu o prebudenie.

Keď prišiel čas obeda, nešiel som do jedálne Lososového Rúcha. Pokračoval som v ohňovom rituále, odhodlaný stráviť tak celý deň a celú noc, ak to bude potrebné.

Z času načas som rituál prerušil a načúval svojmu vnútru, čakajúc na bohovu odpoveď. Keďže žiadna neprišla, ďalej som pokračoval v rituále.

Potom, pri západe slnka, sa stal zázrak. Dostal som nápad!

Zrazu som vedel, čo sa Džervina opýtam!

Postavil som sa, zatlieskal rukami a hlasno velebil Pána Ganu. Dotkol som sa nôh sochy a uklonil sa jeho zlatej helme vševedúcnosti.

Vrátil som sa do priestorov Lososového Rúcha. Cítil som sa ohromne hrdý a šťastný, že boh zareagoval na moje modlitby.

Paradoxne, toto bola najšťastnejšia chvíľa, odkedy som prišiel do svätyne. Pravdaže, nedal som to najavo, bol to deň smútenia.

Keď som prišiel k Džervinovi, prvá vec, ktorú povedal (potom ako si uctil Pána a opýtal sa na moje zdravie) bola, „Máš na mňa nejakú otázku?“

Podsvetie! Odkiaľ to vedel? Keby som bol býval v tréningu pokročil o kúsok ďalej, rozosmial by som sa (čo by následne urobilo Džervina veľmi šťastným). Bol som tu, pokúšal sa urobiť svoj prvý krok od vysoko predvídateľného správania spáčov a bol tu Džervin, ktorý už vopred vedel, že za ním idem s otázkou! Dal som si dokopy myšlienky a spomínajúc na upokojujúcu prítomnosť Pána Ganu, položil som mu svoju otázku, „Majster Džervin, keď človek nemá žiadnu predstavu, čo by mal povedať alebo urobiť, ako v prípade, keď nebol Zákonom poučený o nejakej určitej téme alebo bode, čo by mal urobiť?“

Džervin ma pozorne počúval. Na chvíľu zostal ticho a zamyslený, akoby som sa spýtal niečo hlboké, čo vyžaduje premýšľanie. Skutočne, toto stretnutie označilo dramatický bod obratu v našom vzťahu a posledná vec, ktorú v ten deň chcel, bolo odradiť ma tým, že by vybuchol do smiechu, ako to vďaka svojej veselej povahe často robieval neskôr.

„To,“ povedal, „je skutočne dôležitá otázka,“ a znovu sa odmlčal, zamyslene si žmoliac bradu. Potom odpovedal, „Keď človek nevie, ako sa rozhodnúť, musí počúvať čistú fontánu.“

Džervin sa zastavil a pozrel na mňa so sotva skrývaným náznakom, ktorý ma donútil spýtať sa, „Čo je to čistá fontána, Majster Džervin?“

Spokojný s týmto mojím odvážnym krokom, Džervin sa usmial. „Čistá fontána,“ povedal, „je bezhraničný zdroj inšpirácie. Tečie stále, pre všetkých mužov a ženy, ale málo je tých, ktorí čerpajú z jej vôd. A aj spomedzi tých, ktorí to dokážu, málo je tých, ktorí volajú k čistej fontáne, keď nastane kritická situácia. Čím viac počúva človek čistú fontánu, tým je pre neho ľahšie nasledovať jej múdrosť. Ale ak je človek dosť hlúpy nato, aby nedbal na múdrosť čistej fontány, potom sa voči nej stane hluchým. Fontána je stále s ním, ale on ju nepočuje, a tak sa potáca v tme.“

Bol som užasnutý a naplnený údivom pri myšlienke, že by mohla existovať čistá fontána múdrosti, ktorá mi je stále k dispozícii.

„Aby si počul čistú fontánu,“ pokračoval Džervin, „musíš počúvať nad svojou hlavou. Tok čistej fontány prichádza nadol vertikálne, z výšky nad tvojou hlavou. Musíš počúvať, ale nie slovami! Lebo vo väčšine prípadov čistá fontána neprehovára slovami.“

Posledná veta ma zmiatla. Ako by mohla fontána hovoriť bez slov?

„Niekedy,“ povedal Džervin, „môžeš počuť slová a niekedy k tebe fontána môže prehovoriť pomocou obrazov. Ale slová môžu byť zavádzajúce a obrazy nie je vždy jednoduché pochopiť, takže najlepší spôsob počúvania fontány je vedením. Vcítiš sa do vertikálneho toku fontány nad svojou hlavou, naladíš sa otvorene a prijímajúco, a budeš vedieť, čo máš urobiť alebo povedať. Ale pamätaj si, že len tí, ktorí sú čistého srdca, môžu počuť fontánu. Tí, ktorí počúvajú fontánu bez úprimnosti, vždy dopadnú tak, že pochopia všetky veci nesprávne.“

Hneď som išiel nad svoju hlavu a pokúsil sa vcítiť do čistej fontány.

„Trochu ti pomôžem,“ povedal Džervin a nejakým spôsobom aktivoval energiu nad mojou hlavou. „Cítiš?“ spýtal sa.

Bolo to zázračné. Niečo som cítil. Nebol tam ešte žiadny tok vedenia, ale jednoznačne som niečo cítil.

Užívali sme si tiché sústredenie sa. Potom Džervin schmatol veľkú hrušku z košíka a vložil mi ju do ruky (vzdal sa svojho zvyku hádzať mi ovocie, aby som ho chytil).

Zobral si jednu aj pre seba a spolu sme jedli hrušky.

Bola to mimoriadna chvíľa.

Ten večer som sa vrátil k oltáru Ganu a poďakoval mu za poklad, ktorý som dostal od Džervina potom, ako som mu položil otázku.

5.8 Rozpoznávanie prítomností a žiadanie o vstup

V nasledujúcich dňoch bol Džervin preč, na ceste do svätyne Západných Planín (mnísi Hnedého Rúcha boli veľkí cestovatelia). Všetko moje úsilie bolo zamerané na prijímanie inšpirácie z čistej fontány. Musel som nájsť nové otázky, kým sa vráti naspäť.

Medzičasom pokračovalo moje zasväcovanie do cestovania. Ako na to poukázal Džervin, cítil som sa o poznanie prebudenejší, keď som bol Slečnou Elyani navigovaný cez sféry. Preto som sa jej tiež snažil klásť otázky, obzvlášť preto, že ju a jej sestry v Bielom Orlovi Lermon opísal ako ‘desivo prebudené’. To znelo trochu odstrašujúco, ale Podsvetie! Nerozhodol som sa, že sa sám stanem desivo prebudeným (nech už to znamenalo čokoľvek)?

Celkom zaujímavé bolo, že sa mi zdalo oveľa ľahšie klásť otázky, keď som bol v priestore.

„Zar cestovateľ, zdravím ťa na vrchole štvorca.“

Prebúdzajúc sa pre tmu viditeľnú, odpovedal som Slečne Elyani, „Zdravím ťa na vrchole štvorca.“

„Použi vír po svojej ľavej ruke a vystúp priamo do emeraldovej úrovne prechodných svetov.“

Kým som vykonával jej pokyny, vcítil som sa do čistej fontány. Takže, čo presne na Slečne Elyani bolo desivo prebudené? Bolo to tým, že vždy vedela, ktorým smerom sa vydať?

Začal som cítiť, že môj pohyb v priestore je brzdený.

„Zostaň v pohybe!“ povedala Slečna Elyani.

„Nemôžem!“ hlásil som po chvíli. „Môžem ísť naspäť, ale nie dopredu.“

„Prečo nie?“

„Vyzerá to, že mi niečo blokuje cestu, akoby nejaký neviditeľný závoj.“

„Skús to nejako prekonať,“ nástojila.

Bolo to ako narážať do astrálnej steny.

„Zdá sa, že nič na to nefunguje! Jednoducho cez to nemôžem prejsť, nech už je to čokoľvek. Mám sa vrátiť?“ spýtal som sa.

„Nikdy!“ odpovedala moja inštruktorka prudko. „Hľadaj prítomnosť.“

O tomto dôležitom bode som sa učil počas cestovateľských lekcií posledných týždňov. Keď človek natrafil na svetlo v priestore, prvou vecou bolo vždy vcítiť sa doň a snažiť sa vnímať prítomnosť. To viedlo k rozpoznávaniu bytostí, ktoré značne zmenili astrálnu krajinu. V tme viditeľnej a tiež v iných úrovniach sa mnohé bytosti dali vnímať vo forme svetla alebo farebnej žiary. Ako mi Elyani vysvetlila, svetlo je len odevom bytosti. Keď sa človek pozeral len na svetlo a zabudol sa vcítiť do prítomnosti, unikla mu bytosť. Aj keď som stále nevedel, ako komunikovať so všetkými tými bytosťami, naučiť sa rozoznávať ich prítomnosť úplne zmenilo moje vnímanie cestovania. Pomohlo mi to rozoznávať veľký počet síl v priestore, o ktorom som sa domnieval, že je prázdny. Aký pomýlený som len bol počas svojich prvých letov, mysliac si, že tma viditeľná a iné prechodné svety boli len neobývanými priestormi! V skutočnosti oplývali bytosťami rôznych druhov.

Ako som sa vcítil do astrálneho závoja pred sebou, hneď som začal vnímať prítomnosť.

„Identifikuj prítomnosť!“ prikázala mi Elyani.

Použil som techniku, pomocou ktorej boli moje okultné symboly (v tom čase Džervinove) ukázané prítomnosti a prostredníctvom ktorej sa poznávacie symboly prítomnosti zjavili predo mnou.

„Zar,“ pokračovala Elyani, „chcem, aby si pozorne preskúmal tieto symboly. Tento typ prítomnosti sa nazýva ‘strážca’ alebo ‘strážca prahu’. Ako naznačuje meno, jeho funkciou je strážiť vstup do určitej oblasti priestoru.“

„Prečo by ma chcel strážca udržať mimo priestor?“ spýtal som sa.

„V mnohých prípadov ti strážca nezabráni v prechode. Ale musíš ho osloviť určitým spôsobom. Technicky sa to nazýva ‘žiadanie o vstup’. Zakaždým, keď stretneš strážcu prahu, musíš ho alebo ju osloviť a formulovať svoju žiadosť nasledovne: najprv udaj svoje meno, potom meno tvojho duchovného učiteľa a tvojej duchovnej línie, potom požiadaj, aby ti bol povolený vstup. Súčasne musíš dovoliť strážcovi vidieť tvoje astrálne poznávacie symboly.“

Elyani mi poskytla ešte ďalšie detaily, po ktorých som sa obrátil k prítomnosti strážcu a povedal, „Zar, učeník Majstra Džervina Hnedého Rúcha, svätyne Eisraimu, žiadam o vstup.“

K môjmu prekvapeniu, prítomnosť okamžite odpovedala, „Vstup povolený. Vitaj, Zar, učeník Majstra Džervina Hnedého Rúcha, svätyne Eisraimu.“

A závoj zmizol. Okamžite som sa ocitol v priestore zjasneného emeraldového svetla, ktorý oplýval hojnosťou prítomností.

„Ako to môže byť také ľahké?“ rozmýšľal som, bez námahy kĺzajúc priestorom. „Iba pred minútou som bol úplne znehybnený!“

„To je to, o čom sú strážcovia,“ Elyani zodpovedala moje myšlienky. „Keby si nepožiadal o vstup, mohol by si tam stáť aj sto rokov a nič by sa neudialo!“

„To znie magicky,“ zvolal som naivne, zabúdajúc, že moja inštruktorka je skúsenou kňažkou Bieleho Orla, jedného z najmagickejších rádov v kráľovstve.

„Zar-ka, to naozaj je!“ zasmiala sa. „Ale zároveň to nie je nič viac ako klopanie na dvere. Dokonca aj v dome tých najústretovejších ľudí zostaneš vonku, ak zabudneš zaklopať na dvere.“

„Funguje to vždy?“ opýtal som sa a želal si, aby ma Majster Džervin videl klásť všetky tieto relevantné otázky. Súčasne mi svitlo, že Slečna Elyani, podobne ako Džervin, so mnou hovorila inak, keď som jej kládol otázky. Namiesto toho, aby sa obmedzila len na krátke inštrukcie, začala viac rozprávať.

„Och nie! Samozrejme to nefunguje vždy,“ odvetila. „Je veľa miest, kam ti strážcovia zamietnu vstup. Záleží, na aké dvere klopeš. Sú myriady svetov, do ktorých sa dá vstup ľahko získať. Ale je ešte oveľa viac svetov, kam sa vstupuje ťažko. Čím vyššie ideš, tým je to ťažšie. Ale hlavne to závisí od toho, kto si. Napríklad taký Džervin má prístup skoro do všetkých vrstiev, ktoré vo stvorení nájdeš.“

Položil som ďalšiu otázku. „Ako strážca vie, kto som?“

„To je to, o čom sú strážcovia, Zar! Strážcovia sa do teba vcítia a hneď vedia, aký druh človeka si. V mnohých prípadoch, ak ťa nevpustia, je to jednoducho kvôli tvojej ochrane, pretože by si sa nemusel vedieť vyrovnať s intenzitou toho určitého priestoru — niektoré priestory sú ako páliaci oheň. Smrteľné bytosti by nikdy nezniesli ich duchovnú intenzitu. Niekedy je prístup zamietnutý, pretože priestor obsahuje silu, ku ktorej ti chýba múdrosť, aby si ju dokázal použiť správnym spôsobom.“

Ten deň som sa cítil byť nezastaviteľný. „Takže existuje veľa strážených prahov, však?“ opýtal som sa.

„Prahy sú všade. Hneď ako ich začneš rozoznávať, stanú sa tvoje cestovateľské zážitky pestrejšími. Budeš schopný vstúpiť do rôznych druhov vrstiev s mnohými rozličnými kvalitami a bytosťami. Ale mal by si tiež vedieť, že strážcovia nie vždy vyžadujú, aby si sa identifikoval, predtým ako ťa nechajú prejsť svojím prahom.“

„Znamená to, že som už prešiel veľa strážených hraníc, bez toho, že by som si to všimol?“ uvažoval som.

„Pravdaže! Prešiel si ich stovkami. Ale vždy, keď stretneš strážcu, je lepšie, keď sa do neho vcítiš a patričným spôsobom požiadaš o vstup. Keď ťa strážcovia formálne vpustia, dovolia ti vidieť viac zo svojho sveta. Ale ak vstúpiš bez požehnania strážcov, riskuješ, že sa budeš pohybovať priestorom, ktorý sa ti bude javiť prázdny, hoci v skutočnosti je plný síl a bytostí. Keďže si nevstúpil správnymi dverami, prejdeš, ale neuvidíš nič. Takže kedykoľvek stretneš strážcu, neváhaj požiadať o vstup formálnym spôsobom. To isté platí pre všetky druhy prechodov z jedného priestoru do iného. Keď pristaneš v novej úrovni, vždy vyhľadaj strážcu a požiadaj ho o vstup.“

Toto všetko bolo také poučné, že som si želal, aby ma bolo napadlo položiť jej tieto otázky už oveľa skôr.

Počas zvyšku lekcie som všade hľadal strážcov. Fungovalo to perfektne. Zakaždým, keď som formálne požiadal o vstup, okamžite som začal vidieť viac svetiel a cítiť viac prítomností v priestore.

„Toto je magické!“ zvolal som.

Elyani sa zasmiala. Zdalo sa, že sa jej lekcie páčia viac, keď jej kladiem otázky, čo ma priviedlo k záveru, že ak sa chcem stať desivo prebudeným, tiež sa budem musieť naučiť mať rád otázky.

Neskôr, keď som prišiel k zmyslom, posadil som sa v sarkofágu. Ako zvyčajne, veko už bolo odstránené. Placho som sa poobzeral okolo seba, pre prípad, že by moja inštruktorka bola ešte v miestnosti.

Ako vždy, už nebola.

Usmial som sa na dvoch kňazov z liečebných komnát.

Usmiali sa naspäť, zákonne zdvorilo.

Ich úsmev mi pripadal prázdny.

Zákonne trpezlivo čakali, kým vyleziem zo sarkofágu a odviedli ma naspäť do kaplniek Lososového Rúcha.

5.9 Čistá fontána pozná srdce Zákona

Keď som sa stretol s Džervinom, po jeho návrate z kraja Západných Planín, prvá vec, ktorú sa ma spýtal, bola, „Čo ti čistá fontána v poslednej dobe hovorila?“

Položil som mu otázku, ktorú som si na túto príležitosť starostlivo pripravil (s pomocou Pána Ganu): „Je pre mňa veľký problém, že mi nie jasné, čo sa odo mňa očakáva, že dosiahnem. Tak fontána navrhla, že keby som dokázal vidieť rozdiely medzi spáčmi a prebudenými ľuďmi, prinieslo by mi to veľa osvietenia. A spôsob, akým to robiť, by bol pozorovanie Lermona a vás, a porovnávanie s inými ľuďmi.“

Džervin sa usmial, vďaka čomu sa mi ohromne uľavilo. Odkedy na mňa vrieskal, dával som si nekonečne väčší pozor zakaždým, keď som s ním hovoril, vždy sa uisťujúc, že skutočne myslím to, čo hovorím, namiesto citovania zákonných všedností.

„A čo by si povedal, že je odlišné na Lermonovi a mne?“ opýtal sa Džervin.

Podelil som sa s ním o závery svojho trojtýždňového intenzívneho skúmania. „Veľa sa smejete…“ začal som hovoriť.

To vyvolalo u Džervina výbuch smiechu. Okamžite bola vo vzduchu mágia — rovnaké teplo som cítil, keď boli on a Lermon spolu.

„Zar-ka,“ zvolal, „nech sú tieto slová zapamätané. Sú najlepším spôsobom, akým kedy zadefinuješ zasvätencov mojej línie: veľa sa smejú! Ďalej, na čo si ešte prišiel?“

„Rozprávate rýchlejšie ako normálni ľudia,“ povedal som.

Džervin sa opäť zasmial, potom sa na mňa pozrel jedným zo svojich intenzívne vážnych pohľadov. „Toto,“ povedal, „je pravda len spolovice.“ Potom zmenil tón svojho hlasu, aby znel prehnane pomaly a monotónne, „Pravda v tejto veci je taká, že spáči rozprávajú ve-e-ľ-mi, ve-e-ľ-mi, ve-e-ľ-mi po-o-o-ma-ly, čo je od nich pe-e-kné, le-bo zos-tá-á-va ve-e-e-ľa ča-a-su na pochopenie toho, čo chcú povedať.“

Hlboké Podsvetie! Ako hovoril, spoznal som intonáciu mnohých ľudí, ktorých som poznal. Striaslo ma z toho.

Starostlivo som si pripravil ďalšiu otázku, „Dáte mi ďalšie tipy, Majster Džervin?“

„Samozrejme!“ Zamyslene si žmolil bradu, „Spáči zriedka skúšajú robiť niečo nové. Vedia, ako vykonávať svoje úlohy podľa Zákona svojej kasty, ale nikdy sa neodvážia na neznáme územie. To čo ich naučili robiť, to budú robiť až do konca života. To čo ich robiť neučili, to nikdy neskúsia. A tak v skutočnosti nikdy o nič neusilujú. Aby si prestal byť spáčom, musíš sa usilovať o prebudenie. Ale v skutočnosti, usilovanie o čokoľvek ťa priblíži k prebudeniu.“

Na jednej strane, to čo povedal, dávalo dobrý zmysel. Ale na druhej strane to bolo všetko ťažko zlučiteľné s tým, ako som chápal Zákon. Myšlienka, že by človek mohol potrebovať čokoľvek viac ako to, čo pre neho predpisoval Zákon, bola šokujúca.

Keď videl moje zmätenie, Džervin začal vysvetľovať, „V Zákone sú aj väčšie veci, Zar.“

Držiac sa čistej fontány, pokúsil som sa dať zo seba to najlepšie, aby som ho dokázal sledovať.

„Zákon má veľa podôb, ale ľudia ich nepoznajú. Mnohí učenci nie sú nič viac než papagáje Zákona, ako ich sám Zákon nazýva. Už si ten výraz predtým počul, nie?“ spýtal sa.

Prikývol som.

„Pochádza z knihy Maveron, veľmi osvietenej časti Zákona, ktorá je obzvlášť drahá kňazom mojej línie. Papagáje Zákona sú ľudia, ktorí vedia len spamäti opakovať verše. Často tým, že nasledujú literu Zákona, zrádzajú jeho ducha. Kniha Maveron tiež hovorí, ‘Spiaci, zobuď sa! Zmeň svoje cesty, otvor sa svetlu svojho Pána!‘ a ‘Pravdivý k srdcu Zákona, budeš musieť kráčať mimo vyšľapaných ciest. ‘“

Sladký Pán Melchisedek! Bolo toto časťou Zákona? Nikdy predtým som nepočul nič zďaleka také opovážlivé. Keby to neprišlo od Majstra Džervina — vysoko uznávaného doktora Zákona — nazval by som to rúhaním sa.

Keď videl, aký som šokovaný, Džervin sa rozosmial. Potom sa ma spýtal, „Keď si bol v Šeringe, mal si niekedy hodiny politiky?“

„Áno, Majster Džervin,“ povzdychol som si, spomínajúc si, aké bolestivé to bolo.

„Potom musíš vedieť, že jednou z krás Zákona je to, že sa vždy dá nájsť verš, ktorý ospravedlňuje to, čo chce človek robiť. Ak si sledoval politikov, ako sa oddávajú svojmu skazenému umeniu, musíš vedieť, že litera Zákona môže byť manipulovaná spôsobom, ktorý zrádza jeho ducha.“

Jeho slová ma trhali na kusy. Pravdaže, všimol som si, že na politikoch niečo smrdelo. Ale naznačovať, že ich umenie bolo odklonením sa od Zákona, bolo šokujúco nezákonným tvrdením — dosť na uvrhnutie do väzenia! Navyše z toho vyplývalo, že aj ja som porušil Zákon, keď som sa zúčastnil hodín politiky.

Samotná myšlienka, že ja by som mal porušiť Zákon, ma úplne odrovnala.

Džervin mi dal minútu, aby som sa dal dokopy a pokračoval, „Zákon je obrovský ako oceán. Ale tak ako sa oceán skladá len z vody — všade rovnakej — tak aj podstata Zákona je len jedna jediná.“

K tomuto som dokázal nájsť vzťah. Podstatou, alebo srdcom Zákona, bola prítomnosť Pána Melchisedeka.

„Ale aby si dokázal spoznať podstatu Zákona, musíš sa prebudiť. Namiesto aplikovania litery Zákona, ako papagáje, sa ľudia mali usilovať o pochopenie jeho podstaty, potom by sa prebudili. Ale oni nepočúvajú a čas plynie — oveľa rýchlejšie, ako si myslia.“

V tej dobe, celkom ironicky, som si mohol akurát tak zapamätať tieto slová a dúfať, že jedného dňa sa mi ich význam objasní. Medzi Džervinom a mnou sa zdala byť taká priepasť. Budem niekedy schopný obsiahnuť toto všetko a porozumieť jeho mysleniu?

Súcítiac so mnou, Džervin mi začal dávať pokyny, ktorým som mohol porozumieť a zaujať k nim vzťah. „Zar,“ povedal, „chcem, aby si si našiel veci, ktoré sú pre teba ťažké. Potom chcem, aby si sa ich pokúsil dosiahnuť. Nezáleží na tom, čo to bude. Hlavne sa snaž zo všetkých síl.“ Hľadiac hlboko do mojich očí a použijúc takmer-Hlasovú úroveň, zopakoval, „Snaž sa zo všetkých síl!“

„Vysvetlím ti ešte niečo,“ pokračoval. „Jediný spôsob, akým spáči dokážu viesť život, je nasledovaním toho, na čo sú zvyknutí. Toľko ľudí v kráľovstve opakuje presne tie isté činnosti každý jeden deň, od svojich štrnástych narodenín, keď sú zasvätení, až do chvíle svojho odchodu na Veľkú Cestu.

Ak sa chceš stať jedným z prebudených, musíš sa naučiť prekvapiť spánok (ďalší výraz z knihy Maveron). Prekvapiť spánok znamená robiť neočakávané veci, veci, ktoré nikto, ani ty sám, nevedel, že sa ich chystáš urobiť.

Spáči sú zúfalo predvídateľní. Človek vždy vopred vie, čo sa chystajú urobiť alebo povedať. Zatiaľ čo ty, ak budeš nasledovať čistú fontánu, budeš robiť veci, ktoré nedokáže predpovedať nikto. A predsa budú tieto veci dokonale zákonné, lebo čistá fontána pozná srdce Zákona. Keď sa necháš viesť čistou fontánou, namiesto veršov, ktoré poznáš naspamäť, začneš sa riadiť srdcom Zákona.“

Keď videl, že už toho viac nestrávim, naznačil koniec nášho stretnutia.

Džervin opäť raz otriasol základmi môjho sveta. Keď som kráčal naspäť do nocľahárne novicov Lososového Rúcha, cítil som sa úplne ochromený, zdrvený. Bolesť v mojej hrudi bola taká zlá, že som sa rozplakal.

Od svojho raného detstva som, ako všetci Atlanťania, našiel istotu v dokonalosti, ktorú som videl v Zákone. V kráľovstve každý človek vedel, kde je jeho miesto. Aby splnil svoje každodenné povinnosti, všetko, čo musel urobiť, bolo nasledovať príklad svojho otca a nechať sa viesť veršami Zákona. Nebola tu žiadna pochybnosť ani váhanie, nikto sa nemusel obávať možnosti, že by sa nesprávne rozhodol. To robilo svet takým bezpečným! Veľkolepý tanec, v ktorom bol každý pohyb presne určený.

„Mohlo by to naozaj byť tak, že táto dokonalosť bola len tancom spiacich?“ pýtal som sa sám seba, ako som obedoval so svojimi bratmi v Lososovom Rúchu. „To jednoducho nemôže byť!“

Ale keď som sa poobzeral okolo seba, po prvý raz som videl skupinu mužov, ako si mechanicky vkladajú potravu do úst. Pohybovali sa pomaly a veľa nerozprávali. A keď prehovorili, všetko čo vyslovili, bolo len opakovaním veršov Zákona.

Džervin mal pravdu, bolo to také predvídateľné!

Z čistej fontány mi zrazu udrelo do očí, že táto jedálenská scéna sa presne rovnako opakovala deň po dni, rok po roku a, celkom pravdepodobne, generácia po generácii.

A čo? Nebolo to práve to, o čom bola dokonalosť Zákona?

Dvaja kňazi sa začali rozprávať:

„Motser, môj priateľ v Zákone! Ako sa dnes máš?“

„Všetka Sláva Pánu Melchisedekovi! Ram, môj priateľ v Zákone, mám sa naozaj dobre. A ty?“

„Mám sa naozaj dobre, Motser, vďaka Pánu Melchisedekovi! A ako sa majú tvoji rodičia?“

„Majú sa dobre, vďaka milosti Pána Melchisedeka. A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?“

Zneli veľmi podobne Džervinovej karikatúre spáčov, ktorí hovorili tak ‘veľ-mi, veľ-mi po-o-ma-ly’; bolo to až desivé. Obzvlášť preto, že ja sám som sa správal presne tak isto.

Viac ako len bolestný, tento zážitok bol zničujúci.

Tá myšlienka ma začala prenasledovať, „Spia! Všetci spia a ja spolu s nimi!“

Dedina, v ktorej som strávil svoje rané roky, škola, kde som bol vzdelávaný, všetky miesta, ktoré som navštívil — akékoľvek spomienky, ktoré som si vyvolal, všade som videl len spiacich ľudí, ktorí sa pohybovali ako bábky.

5.10 Blob-ľudia a korene Zákona

Počas nasledujúcich dní som sa veľmi snažil nájsť niečo, čo by som mohol urobiť, aby som prekvapil spánok.

Jeden večer, keď som bol opäť premožený pohľadom na jedálenskú scénu, vzrástla vo mne silná vlna odhodlania, „Musím nájsť spôsob, ako nasledovať pokyny Majstra Džervina.“ A obrátil som sa k čistej fontáne s takou úplnosťou duše, že mi okamžite prišla odpoveď.

Počúvajúc impulz som, pravdepodobne po prvýkrát v živote, urobil niečo nepredpísané a neočakávané.

Bolo to náhle a krátke. Zdvihol som svoju misku s polievkou a pustil ju na stôl, pričom som vybuchol do hlasného smiechu. Nebol to radostný smiech. Moje srdce bolo zlomené.

Náhle sa miestnosť stala mŕtvolne tichou.

Niekoľko tvárí sa otočilo mojím smerom, hľadiac na mňa prázdnym pohľadom, sotva si všímajúc, že polievka sa rozstrekla po celom mojom Lososovom rúchu.

O niekoľko sekúnd sa všetko vrátilo naspäť do normálu — rovnaká rutina, rovnaké hlasy, rovnaké zákonne ustanovené konverzácie.

„Oni naozaj spia,“ uvedomil som si.

Cítil som sa zmätený, podráždený, zdrvený. Niečo, veľmi hlboko v mojom vnútri, sa rozbíjalo. Nebolo to nič menšie ako pomalá a bolestivá agónia. Môj svet bol po kúskoch rozoberaný.

Vstal som, išiel rovno do kaplnky Pána Ganu a plakal.

Keď som sa najbližšie stretol s Džervinom, dal som najavo svoje zmätenie, „Majster Džervin, som hrozne zmätený.“

„To sa mi páči viac,“ usmial sa Džervin, „aspoň si niečo.“

Bol som príliš zničený na to, aby som sa snažil pochopiť, čo tým myslel, takže som pokračoval, „Pridŕžal som sa Zákona každý deň svojho života. Urobil som všetko, čo mi Zákon predpisoval. To nemôže byť, aby bolo niečo nesprávne v Zákone! A ako môžem byť spáč, ak robím všetky správne veci Zákona?“

Na Džervinovej tvári sa objavil hlboký výraz. Keby som sa necítil tak biedne, bol by som nadšený. Našiel som otázku, ktorá pre môjho majstra niečo znamenala.

„Zar,“ opýtal sa po chvíli tichej koncentrácie, „odkiaľ prišiel Zákon?“

Po chvíli vnútorného zvažovania som sa rozhodol, že patričný spôsob ako zodpovedať tento bod, bude recitovaním starostlivo vybraných veršov Zákona:

„Dávno, keď voda a oheň zakrývali povrch Zeme,

Keď bola Zem svieža a ľudia mladí,

Keď Jeden Oceán prekypoval semenom všetkých tvorov,

Pán Melchisedek dal Zákon bohom,

Ktorí ho dali Starším,

Ktorí ho dali ľuďom.“

„Správne a pravdivé, môj mladý doktor Zákona!“ povedal Džervin s úsmevom, ktorý odrážal vrúcny cit vyvolaný týmito nádhernými veršami. „Povedz mi, Zar, počul si niekedy o blob-ľuďoch?“

Blob-ľudia boli kuriozitou, ktorú občas spomínali rozprávači. Nikdy som nevedel, či boli skutoční. „Oni naozaj existujú?“ spýtal som sa.

„Zákonne určite áno!“ odpovedal Džervin, „Videl som ich na vlastné oči.“

Toto vo mne vzbudilo niečo, čo malo tak blízko k zvedavosti, ako to len mladý atlantský spáč mohol dokázať.

Džervin pokračoval, „Žijú na teplých plážach vzdialeného mora. Malí ľudia s veľmi tmavou kožou, malými okrúhlymi tvárami a telami úplne mäkkými, bez normálnych kostí. Nerozprávajú, ale niekedy vydávajú čudné zvuky. Celý deň ležia a spia, objímajúc jeden druhého, okrem prípadov, keď sa pária alebo lezú po piesku, aby zbierali medúzy, ktoré jedia surové. Stolicu a moč vylučujú pod seba, bez toho, žeby si to uvedomovali. Niekedy prídu vlny a omyjú ich telá.“

„Robia ešte niečo iné?“ opýtal som sa.

„Nik-dy!“ odpovedal Džervin, vtipne odzrkadľujúc moje ohromenie tým, že na mňa hľadel s doširoka otvorenými očami. „Okrem prípadov, keď jedna zo samičiek rodí.“

„Videli ste to?“ spýtal som sa.

„Videl!“ odpovedal. „Bábätko len pomaly vypadlo na piesok a žena si to sotva všimla.“

Naozaj som nemal slov.

Džervin náhle zvýšil hlas, „Zar, boli časy, keď všetci ľudia boli blob-ľudia! Keď bola zem svieža, tvoji a moji predkovia, predkovia všetkých tých kráľov — všetci boli blob-ľudia. A vieš, čo z nich postupne urobilo ľudí ako si ty a ja? Bol to Zákon, Zar, Zákon nášho dobrého Pána Melchisedeka zoslaný ľudským bytostiam cez Starších.“

Tomuto som, konečne, dokázal porozumieť.

Džervin pokračoval, „Cez Zákon našiel každý človek pre seba úlohu a miesto vo svete. Muselo to byť veľmi jednoduché a prosté akejkoľvek nejednoznačnosti, lebo blob-ľudia a ich potomkovia neboli schopní rozhodovať sami za seba. Nevedeli nič, ani len to, ako stáť na svojich nohách. Zákon ich naučil všetko. Nasledovaním Zákona a neustálym spievaním jeho veršov začal v ich krvi prúdiť Duch Melchisedeka a oni vystúpili zo svojho hlbokého spánku do menšieho spánku. Teraz mi povedz, Zar, koľko Zákonov existuje?“

Na túto tradičnú otázku, ktorá náležala k najstaršiemu a najsvätejšiemu telu Zákona, som odpovedal spievaním,

„Je, bol a bude iba jediný Zákon,

Tak ako je, bol a bude iba jediný Boh.

Pochválený buď Pán Melchisedek!“

„Veľmi správne a pravdivé! Ale povedz mi, Zar, myslíš si, že tvoje potreby sú rovnaké ako potreby blob-ľudí? A keby k tebe prehovoril dobrý Pán Melchisedek, myslíš si, že by to urobil rovnakým spôsobom, ako keď hovoril k blob-ľuďom?“

„Nie,“ povedal som, „blob-ľudia boli príliš odlišní. Nevedeli ani len hovoriť. Pre mňa by to muselo byť iným spôsobom ako pre nich.“

„A predsa,“ pokračoval Džervin, „existuje len jediný Zákon, ktorý je Slovom a Hlasom nášho Pána Melchisedeka.“

A bolo to tu, bol som opäť uvrhnutý do zmätku.

„Zákon,“ vysvetľoval Džervin, „je ako veľký trh. Všetci naň prichádzajú a každý si z neho zoberie to, čo potrebuje. Spomeň si, keď si chodil na trh ako malé dieťa. Čo ťa zaujímalo najviac?“

„Medové jablká!“ odvetil som bez zaváhania.

„A teraz,“ pokračoval Džervin, „keď ideš na trh, stále hľadáš medové jablká?“

„Nie,“ povedal som, „sú to už roky, čo som vôbec pomyslel nato, aby som nejaké hľadal.“ Čistá fontána prúdila a vo mne vyvstala otázka, „Džervin, mám tomu rozumieť tak, že niektoré časti Zákona sú pre deti a iné pre dospelých?“

Džervin zatlieskal rukami a zvolal, „Presne tak! Ale je v tom ešte viac.“ Odmlčal sa, udržiavajúc očný kontakt s akvamarínovou živou stenou. „Čas uplynul,“ povedal, „ale ľudia nevyrástli. Stále vzhliadajú k Zákonu ako malé deti. Zákon, o ktorom si myslia, že je Zákonom, nie je skutočným Zákonom. Spomeň si na slová knihy Maveron, Zar: Papagáje Zákona dodržiavajú jeho literu, ale zrádzajú jeho srdce a veľká temnota ich premôže.“

Toto všetko mi zrazu začalo dávať zmysel a chcel som sa dozvedieť viac. „Čo by mohli ľudia robiť, aby vzhliadali k Zákonu ako ľudia, ktorí už vyrástli, a nie ako deti? Čo robia nesprávne?“

„Používajú literu Zákona, aby sami seba kolísali vo svojom spánku. Pridržiavať sa slepo litery Zákona, to bolo dobré pre prvých potomkov blob-ľudí, ktorí mohli byť len spáčmi. Ale nie je vôľou nášho Pána Melchisedeka, aby ľudia spali večne. Čas uplynul,“ znovu zopakoval Džervin, „ale ľudia sa nezmenili. Ak sa chcú ďalej správať ako spáči, sú odsúdení byť otrasení bolestivým prebudením. A stane sa to rýchlejšie, ako si myslia. Pretože nesprávne veria, že Zákon je ich úkrytom. Odklonili sa od srdca Zákona a Zákon ich už ďalej nebude ochraňovať.“

Pochopil som, že Majster Džervin odkazoval na desivé proroctvá chaosu a zničenia — koniec kráľovstva.

„Chcete povedať, že keď sa naši predkovia pridŕžali Zákona, nasledovali podstatu Melchisedeka. Ale keď súčasní ľudia kopírujú spôsoby svojich predkov, odkláňajú sa od srdca Zákona, aj keď robia presne tie isté veci?“

„Správne a pravdivé!“ odpovedal Džervin vážne. „Nasledovať Zákon, to u našich predkov vyžadovalo odvahu. Oni vychádzali z ničoty a rutiny predpísané Zákonom boli pre nich osvietením. Opakovaním vecí, ktoré im predpisoval Zákon, stále dokola, sa z nich stali sedliaci, obuvníci, hrnčiari, plaseri, kňazi, manželia a manželky, zatiaľ čo naši predkovia boli len blažené bloby vyvaľujúce sa na pláži. Prešli od hlbokého spánku k tomu, že sa z nich stali rojkovia Zákona, čo bol pre nich neobyčajný krok vpred. Teraz prišiel čas urobiť ďalší krok smerom k prebudeniu. Ale tragédiou je, že ľudia používajú Zákon na maskovanie svojho spánku.“

„Ako mám vedieť, čo požaduje Zákon odo mňa?“ spýtal som sa.

Džervin odpovedal citátom z Maveronu, „Čistá fontána pozná srdce Zákona.“

Nasledovalo dlhé ticho, počas ktorého sme s Džervinom udržiavali očný kontakt.

Potom zmenil tému. „O tri týždne sa v druhej hale Melchisedeka uskutoční zvláštna ohňová ceremónia. Ja sa na nej zúčastním. Po nej bude nasledovať recepcia v enkláve Vysokého Kňaza, s niektorými z najmúdrejších ľudí svätyne. Chcel by si ma tam sprevádzať?“

Podľa očakávania, bol som extaticky šťastný, že som bol pozvaný.

Ako som kráčal do priestorov Lososového Rúcha, prebleslo mi mysľou, že Majster Džervin ma pozval na tú recepciu vďaka otázkam. Lermon mal pravdu. Džervin sa teraz ku mne správal úplne inak. A naše stretnutia trvali oveľa dlhšie.

Želal som si, aby bol Majster Džervin na mňa nakričal oveľa skôr! Aj poznanie čistej fontány navrhovalo, že by som ho mohol požiadať, aby na mňa ziapal častejšie. Ale po úvahe som sa rozhodol proti tomuto návrhu.

Bol čas ísť na obed, ale predstava, že sa opäť ocitnem v rovnakej spiacej jedálni, zabila moju chuť do jedla. Miesto toho som išiel do kaplnky Pána Ganu a modlil sa.

„Pomôž mi, Pán Gana! Pomôž mi! Majster Džervin chce, aby som usiloval o veci a snažil sa ich dosiahnuť, aby som sa jedného dňa mohol stať prebudeným. Ale ja ani neviem, o čo mám usilovať!“

Odpoveď mi prišla, keď som kráčal naspäť do nocľahárne Lososového Rúcha: „Počas recepcie s Majstrom Džervinom neodpadnem!“ Rozhodol som sa. A v nasledujúcich dňoch som sa sedemkrát denne modlil k Matke Svetla, Pánu Ganovi a všetkým bohom, ktorých kňazi Lososového Rúcha uctievali cez svoje rituály, „Prosím, dajte mi silu, aby som počas ceremónie neodpadol.“

Boli to smutné dni. Čím dlhšie som sledoval svojich priateľov v Lososovom Rúchu, tým zaspatejší mi pripadali. A dokonca aj medzi Lososovými učiteľmi, jediný, kto bol trochu ako Džervin a Lermon, bol Prates. Všetci ostatní rozprávali veľ-mi po-o-ma-ly a iba predvídateľné verše. A napriek faktu, že boli celkom priateľskí, vrúcnosť vyzerala byť pre nich úplne neznáma.

Cítil som sa vďaka tomu úplne porazený. Ak aj učitelia boli spáči, prečo by som na konci svojho Lososového tréningu (z ktorého som absolvoval iba štyri a pol roka zo šestnástich) sám nemal byť spáčom?

Vďaka Matke Svetla, bol tu Pán Gana. Keď mi bolo príliš chladno, vždy som mohol za ním zájsť do enklávy tridsiatichtroch víťazných bohov. Rozjímal som nad nádherným svetlom na jeho oltári, nechal sa ním trochu zohriať a modlil sa k bohovi o prebudenie. A plakal som, v nádeji, že táto nočná mora sa raz skončí.

5.11 Biele ovocie

Ceremónia, na ktorú ma Džervin pozval, bola nádherná.

Hymny boli rovnaké ako tie, ktoré sme spievali v kaplnke Lososového Rúcha. Ale silou hlasu a duchovným rozmerom kňazov sa stali oveľa živšími. Znieslo to do miestnosti úžasne intenzívnu prítomnosť. S viac ako stovkou najskúsenejších kňazov a kňažiek Eisraimu, miestnosť pulzovala srdcom Zákona.

Ale keď sa spievanie skončilo, s hrôzou som si uvedomil, „Och môj Pán Melchisedek, ja som sa zabudol snažiť neodpadnúť! Ako som mohol byť taký zaspatý?“ a ďakoval som Matke Svetla, že mi nedovolila stratiť vedomie.

Ľudia utvorili malé skupinky a kráčali k neďalekej recepčnej hale v enkláve Vysokého Kňaza, kde nás očakávalo jedlo a pitie. Atmosféra bola radostná a živá.

Do recepčnej haly som bol sprevádzaný Majstrom Džervinom a jedným z jeho priateľov, Majstrom Esrevinom Hnedého Rúcha, ktorý prišiel na návštevu zo svätyne Lazéry. Bol to zavalitý muž stredného vzrastu, okolo šesťdesiatpäť rokov, s čiernymi pichľavými očami a krátkymi bielymi vlasmi. A ako všetci ostatní z Hnedého Rúcha, nosil bradu. Bol ku mne veľmi priateľský, nazýval ma drahým priateľom v Zákone a polichotil mi, ako som sa zmenil, odkedy sme sa naposledy videli (pred dvoma rokmi na ceremónii, keď som odpadol už po desiatich minútach). Podobne ako Džervin, hovoril rýchlo, rozprával čudné, neočakávané veci, robil vtipy, ktorým som nerozumel, veľa sa smial a vyžaroval vrúcnosť — tú vrúcnosť, ktorá tak bolestne chýbala u spáčov, ale ktorú som si začal ceniť viac ako čokoľvek iné v kráľovstve.

Ako sme vstúpili do recepčnej haly, podišla ku mne mladá žena s hnedými kučeravými vlasmi. Potom ako si vymenila zákonné pozdravy s Džervinom a Esrevinom, sa obrátila ku mne, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar! Nepoznávaš ma?“

Prítomnosť mi bola povedomá, ale nevedel som si spomenúť, žeby som niekedy videl túto osobu. Trochu v rozpakoch, obrátil som sa k Majstrovi Džervinovi, aby mi napovedal.

Džervinov úsmev vo mne hneď vyvolal podozrenie, že mi niečo uniká.

Skúšal som uhádnuť, aká je jej kasta. Ale skôr ako som mal čas si usporiadať myšlienky, náhle zmenila tón hlasu a prikázala mi, „Zar cestovateľ, otáčaj sa vpred do striebristého víru! A drž sa prúdu!“

Bol som taký ohromený, že ona a Džervin vybuchli do smiechu.

„Moja inštruktorka cestovania,“ zamumlal som.

„Brilantne!“ zvolal Džervin. „Identifikoval si prítomnosť takmer okamžite!“

Majster Esrevin a ja sme si nemohli pomôcť a museli sme sa tiež smiať.

„Tento šťastný muž,“ povedal Džervin Esrevinovi, „je vzdelávaný v cestovaní mocnou Slečnou Elyani Bieleho Orla. Dúfam, že na ňu bude stačiť.“

Potom sa obrátil k mladej žene a opýtal sa, „Slečna Elyani, ako napreduje môj študent?“

„Brilantne!“ napodobila ho Elyani s ešte duchaplnejším úsmevom.

Takže takto nejako vyzerala desivo prebudená osoba? Žasol som nad tým, aká je mladá. Potom ako som opakovane počul Džervina chváliť jej majstrovské schopnosti, predstavoval som si ju ako sivovlasú staršiu ženu. A bola tu, vyzerala vlastne ešte mladšie ako ja, nádherná a svieža ako ráno Zákona.

Majster Esrevin položil ruku na moje plece a povedal vtipkujúcim súcitným hlasom, „Títo dvaja tvoria nebezpečný pár, Zar! Ale som si istý, že ich vyučovanie prežiješ.“

„No tak, Majster Džervin,“ povedala Slečna Elyani, „dovoľte mi na chvíľu uniesť vášho chránenca. Slečna Teyani sa s ním chce stretnúť.“

Podsvetie! Naozaj som sa išiel stretnúť so slávnou Slečnou Teyani, hlavou rádu Bieleho Orla a veľmajsterkou všetkých ženských rádov v Eisraime?

„Jednoznačne, Slečna Elyani,“ odpovedal Džervin zákonne diplomatickým hlasom. „Ak ho dokážete priviesť naspäť zo vzdialených sfér, nemám pochybnosti, že ho privediete späť aj od Slečny Teyani.“

To znelo dostatočne desivo a nebolo potrebné, aby Majster Esrevin ešte dodával s hranou ľútosťou, „Zbohom, Zar!“

„Majster Esrevin,“ pokárala ho Elyani a všetci traja sa znovu rozosmiali.

„Prebudení!“ pomyslel som si. „Títo ľudia sú nekonečne viac prebudení ako tí, ktorí sa zdržujú v mojom príbytku.“ Všade okolo nás v miestnosti som počul živé, rýchlo rozprávajúce hlasy a smejúcich sa ľudí — občerstvujúca zmena oproti spiacej jedálni Lososových študentov. Snažil som sa byť čo najviac otvorený čistej fontáne, aby som sám nevyzeral ako príliš veľký spáč.

„Nasleduj ma, cestovateľ!“ Elyani sa vydala naprieč cez halu.

Hruďou mi prešla vlna úzkosti. Čo ak vyrobím pri Veľmajsterke Teyani nejaký obrovský trapas? Cítil som sa neisto, nie na svojom mieste, nevyhovujúco a zrazu som si želal, aby som bol zostal s Lososovými spáčmi. „Čistá fontána,“ opakoval som si, „musím sa držať čistej fontány!“

Prišli sme do rohu haly, kde diskutovala skupina žien v bielom.

Slečna Elyani oslovila jednu z nich formálnym hlasom, „Slečna Teyani, dovoľte mi predstaviť vám Zara Lososového Rúcha, učeníka Majstra Džervina Hnedého Rúcha.“

Sladký Pán Melchisedek, toto bola Slečna Teyani?

Vôbec to nebola stará čarodejnica, ako som si ju predstavoval. Bola to vysoká nádherná žena, okolo štyridsaťpäť rokov. Dlhé tmavé vlasy mala okolo hlavy upravené zložitým spôsobom a odtiaľ jej padali až k pásu. Jej pokožka bola žiarivá a jej tmavé oči jasne svietili. Ale čo mi najviac udrelo do očí, bol jej pokoj. Táto žena bola uzemnená ako hora. Vyzerala, akoby ju nič v siedmych sférach nemohlo rozhádzať.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Teyani, Veľmajsterka rádu Bieleho Orla.“

Asi sekundu zostala ticho; zabodla svoj pohľad hlboko do mňa. Jej intenzita bola taká veľká, že som hneď začal strácať kontakt s miestnosťou.

„Och, nie!“ volal som vo vnútri celou svojou silou, „Matka Svetla, prosím! Prosím! Nenechaj ma odpadnúť!“

Ale k môjmu veľkému prekvapeniu som začul Elyanin hlas, ako keď ma viedla cez sféry. „Neboj sa, dávame na teba pozor!“

Všetko stmavlo a stíchlo. Už som nebol v recepčnej hale, ale v priestore. Všetci zmizli, okrem Slečny Teyani, ktorá žiarila predo mnou.

„Vitaj, Zar,“ povedala pokojným hlasom. Usmiala sa a priestor bol osvetlený jej bielym svetlom a vrúcnosťou. „Vitaj,“ zopakovala. „Biely Orol bohov nám povedal, že prichádzaš a my sme na teba čakali. A teraz, chvála Bielemu Orlovi, si prišiel.“

V tomto zvýšenom svetle, jej slová dávali mojej duši zmysel.

„Pozdravujem ťa, Biely Orol!“ odpovedala cezo mňa čistá fontána.

„Ponáhľaj sa, Zar! Prosím, ponáhľaj sa! Čaká na teba dôležitá práca. Ale ešte máš pred sebou dlhú cestu!“

„Čo mám robiť?“ opýtala sa cezo mňa fontána.

„Prebudiť sa, Zar! Prebudiť! Nestrácaj čas.“

Kým som sa stihol opýtať viac, ocitol som sa naspäť v recepčnej hale, s ľuďmi rozprávajúcimi sa všade okolo mňa.

Chvála Matke Svetla, bol som stále na svojich nohách! Ale bol som taký ohromený, že všetko, čo som dokázal vidieť, boli oči Slečny Teyani.

Slečna Teyani vzala z misky po svojom boku malé biele ovocie a chytila ma za ľavú ruku. Stále hľadiac do mojich očí, položila ovocie na moju dlaň a zatvorila mi ruku. Potom ma ešte niekoľko sekúnd držala za ruku a vlievala do mňa silu.

Hala opäť stmavla.

„Nie! Prosím!“ volal som vo vnútri, ako som rozoznával príliš dobre známe symptómy, ktoré predchádzajú odpadnutiu.

„Neboj sa!“ zopakovala Elyani cez hlasový kanál v priestore. „My vieme, ako sa postarať o takéto veci.“

Po niekoľkých sekundách som bol naspäť v hale a stále na svojich nohách.

Slečna Teyani prikývla, čím naznačila koniec stretnutia.

Otvoril som ústa, ale nevedel som, čo mám povedať.

Usmiala sa. Vrúcny úsmev.

Keďže som reagoval pomaly, Elyani ma jemne potiahla za ruku a odviedla ma k Majstrovi Džervinovi.

Keď videli žiarivý svit v mojich očiach, Džervin a Esrevin sa usmiali.

„To bolo veľmi dlhé stretnutie!“ poznamenal Esrevin.

Zamračil som sa. Mne to pripadalo ako niekoľko sekúnd.

„A veľmajsterka Bieleho Orla ti dala darček!“ zvolal Džervin s uspokojením a chytil ma za ľavú ruku.

Otvoril som ju a hľadel na malé biele ovocie.

„Zar, uvedomuješ si, že toto ovocie si dostal od jednej z najnebezpečnejších žien v kráľovstve?“ doberal si ma Majster Esrevin. „Kňažky Bieleho Orla sú preslávené svojimi kúzlami a odvarmi.“

Elyani sa zasmiala.

„Čo ak toto biele ovocie obsahuje sladkú očarujúcu mágiu, ktorá z teba urobí bábku v ich rukách?“ Esrevinovi sa ešte raz podarilo rozosmiať Elyani.

Zrazu sa Elyani prestala smiať a zahľadela sa na mňa.

Bol to test. Keby som vyslovil nesprávnu vec, mohol by som uraziť ju a jej sestry.

Nastalo ticho. Esrevin a Džervin sa na mňa pozreli, očakávajúc moju odpoveď.

„Čistá fontána,“ volal som vo vnútri, „pomoc!“ A v jednej sekunde, svetlo, ktoré do mňa projektovala Teyani, začalo vibrovať nad mojou hlavou. A hľa, stal sa zázrak: vedel som, čo mám povedať! Spomenul som si na legendu Zákona, ktorá hovorila o tom, ako Biely Orol bohov prišiel vyzdvihnúť hrdinov, ktorí padli na bojovom poli, aby ich odviedol do nebeských oblastí.

Hľadiac nadol na ovocie, vyslovil som legendárne slová hrdinov, keď posledný krát vydýchli, „Nech si ma Biely Orol zoberie!“ A vložil som si celé ovocie do úst a začal ho žuť.

Výsledok predčil moje očakávania (vo viac ako jednom smere). Príjemne prekvapený mojou odpoveďou, Elyani, Džervin a Esrevin vybuchli do smiechu a tlieskali rukami. Ale stalo sa ešte niečo. Čoskoro som si uvedomil, že v ovocí bola mágia! V priebehu niekoľkých minút som úplne stratil kontakt s recepčnou halou a bol som projektovaný do vzdialeného priestoru.

„Nie! Prosím!“ volal som vo vnútri, keď som cítil, že odchádzam. „Nenechaj ma odpadnúť!“

Ale Elyanin pokojný hlas opäť prišiel ku mne cez priestor, „Zar, máš moje slovo, že zostaneš stáť na nohách! Nevzpieraj sa sile ovocia. Nechaj ju, aby ťa vyniesla do svetla.“

Ďaleké Podsvetie! Kde som to bol? Hľadiac naspäť, pravdepodobne v jednej zo sfér trojuholníka. Ale halucinogénna sila koncentrovaná v ovocí spôsobila, že zážitok bol úplne odlišný od bežného cestovania s Elyani.

Moje telo sa stalo obrovským. Bolo rozľahlejšie ako celé prechodné svety. A stále rástlo. Čoskoro obsiahlo aj všetky sféry trojuholníka. Prechádzali mnou gigantické biele oblaky. Dole podo mnou, pri mojich nohách, bolo kráľovstvo Atlantídy. Zdalo sa byť miniatúrne a bezvýznamné. A ešte miniatúrnejší bol Zar, ktorý stál niekde v kraji Eisraimu.

A hľa, čoskoro sa predo mnou objavil: Biely Orol bohov, žiarivá a ohromujúco nádherná bytosť svetla. Niesol ma vysoko do sfér, stúpajúc do stále vyššej a vyššej intenzity svetla. Povznesenie, ktoré sprevádzalo tento vzostup, bolo mimo slov a cez čistú fontánu mi boli odhaľované vysoké mystériá. Čím vyššie sme stúpali, tým som bol rozľahlejší.

Čoskoro sme dosiahli sféru takú vysokú, že som úplne stratil kontakt so všetkými manifestovanými vecami a vstúpil do extatického spojenia s Bielym Orlom.

5.12 Pre prebudeného existuje mnoho ciest

Deň potom, keď som sa zobudil, prvá vec bola, že som sa spýtal mojich Lososových priateľov, či som prišiel do nocľahárne po svojich alebo ma bezvedomého doniesli.

Nanešťastie, ani jeden z nich si nevedel spomenúť.

Bol som dosť ohromený a ešte nie úplne naspäť vo svojom tele. Najmenej dva dni som sa cítil byť veľmi vzdialený svojim každodenným prirodzeným činnostiam. Z mojich úst vychádzali slová, rituály sa vykonávali, ale ja som hľadel na svet a na seba samého z diaľky, stále postihnutý následkami svojej ohromnej cesty s Bielym Orlom.

Keď som najbližšie stretol Džervina, jeho prvé slová boli, „Rád vidím, že ťa Biely Orol priniesol naspäť!“

„Odpadol som?“ spýtal som sa úzkostlivo.

„Ani náhodou!“ odvetil Džervin, k mojej nesmiernej úľave. „Správal si sa pozoruhodne dobre. Vyzeral si síce trochu neisto, ale čo na tom! To je to najmenšie, čo si mohol očakávať po takej dávke mágie Bieleho Orla.“

„Som rád, že som vás nestrápnil tým, že by som sa zrútil na podlahu!“ Snažil som sa, najlepšie ako som vedel, rozprávať rýchlejšie ako zvyčajne, aby som nedráždil Džervina tým, že mumlem ako spáč. „To ovocie vôbec nebolo také, ako som si myslel.“

Džervin sa zasmial, „Majster Esrevin ťa varoval, nie?“

„Nakoniec asi aj áno,“ povedal som. Potom som mu hneď položil otázku, ktorú som si pripravil na toto stretnutie: „Majster Džervin, niekoľkokrát ste spomenuli, že na mňa čakajú veľké úlohy. Poviete mi o tom viac?“

Džervin sa ďalej usmieval, ale zostal na chvíľu ticho. Potom povedal mäkkým, miernym hlasom, „Do kráľovstva prichádzajú veľké zmeny, Zar. Budú tu prevraty nevídanej veľkosti a drsný prechod smerom k novému svetu — veľmi odlišnému svetu. Čas sa blíži, a to rýchlejšie ako si všetci myslia. Keď zazvoní zvon, budem tu musieť zohrať jednu úlohu a vtedy by si mi možno chcel pomôcť.“

Myšlienka, že by som mohol byť nejako užitočný Majstrovi Džervinovi, znela naozaj čudne, ale naplnila ma radosťou. „Džervin,“ zvolal som, „urobím čokoľvek, aby som vám mohol slúžiť. Ale je pre mňa veľmi ťažké pochopiť, čo by som mal robiť dokonca aj práve teraz.“ Potom sa mi myšlienky nejako pomiešali a spýtal som sa, „Myslíte si, že by som bol schopný zostať počas minulonočnej recepcie na svojich nohách, keby mi Slečna Elyani nepomáhala?“

Džervin sa zasmial a potľapkal ma po pleci, „Asi nie, ale čo na tom? Keď som bol mladým študentom v Hnedom Rúchu, sám som sa zvykol dostávať do hlbokých tranzov, vďaka ktorým som sa váľal po zemi.“

To bolo pre mňa veľmi upokojujúce. Ale predsa som sa priznal, „Džervin, mám veľké pochybnosti o svojej schopnosti stať sa vôbec niekedy prebudeným.“

„To by som skôr považoval za výborné znamenie!“ oponoval mi Džervin.

„Nedokážem ani pochopiť, o čo sa to mám vlastne usilovať,“ lamentoval som.

„Kým môže byť šálka naplnená božským nektárom, musí byť najprv vyprázdnená. To je práve to, čo robíme v tejto chvíli. Boríme všetky druhy predstáv, ktoré máš o sebe a o svete, aby sme urobili priestor pre nové uvedomenia. Nachádzaš sa medzi dvoma svetmi, Zar-ka. Starý pomaly odchádza, ale nový ešte neprišiel. Táto fáza je najnepríjemnejšia, ale nedá sa jej vyhnúť.“

„Môžete mi povedať, či to zvládnem?“

„Nie!“ Džervin bol neoblomný. „Nikto nemôže vedieť tieto veci. Musíš mi dôverovať, keď ti hovorím, že môžeš byť čímkoľvek, a že môžeš robiť čokoľvek len chceš. Ale či skončíš tak, že to budeš robiť alebo nie, to závisí len od teba samotného.“ Citujúc knihu Maveron, zakončil,

„Pre spiaceho existuje len jedna cesta a jeden osud.

Pre prebudeného existuje mnoho ciest, mnoho osudov. Nič nie je pevne dané.“

Vzdychol som si, s nádychom nostalgie spomínajúc na svoje prvé dni v Eisraime, keď som veril, že rozhodnutím, stať sa kňazom Lososového Rúcha, som započal jednoduchú a priamu cestu k zákonnému naplneniu.

Cítiac zúfalstvo, ktoré zo mňa vyvieralo, Džervin pre tento deň ukončil svoje vyučovanie. Povzbudzujúco povedal, že si všimol, že som začal chápať veľa vecí súvisiacich so spáčmi. Vyzval ma, aby som neúprosne vytrval vo svojom úsilí o prebudenie. Sedeli sme spolu a v tichej koncentrácii udržiavali očný kontakt, pretože Džervin povedal, že po mojom stretnutí s Bielym Orlom je potrebné usporiadať niektoré veci v mojej energii.

5.13 Nezákonná panika

Počas svojich denných aktivít som sa čo najlepšie usiloval nasledovať Džervinove inštrukcie a pozorovať ľudí okolo seba. Čo som v nich dokázal odhaliť, čo by ukázalo, že boli spáčmi? V mnohých situáciách mi pripadali byť… normálni! Ale stávalo sa to čoraz viac a viac bolestne zrejmým, že v porovnaní s Džervinom, spáči rozprávali ‘veľ-mi, veľ-mi po-o-ma-ly’. A predvídateľná povaha ich správania mi začala udierať do očí.

Moje pozorovanie viedlo k uvedomeniu, že keby som sa snažil, dokázal by som takmer vždy uhádnuť, čo sa chystali ľudia okolo mňa urobiť alebo povedať. Niekedy mi z toho bolo až zle. Ale zároveň mi to pripadalo bezpečné. Čo keby boli všetci takí nepredvídateľní ako Džervin? Z tej myšlienky ma striaslo. Lebo Džervinove vyučovanie bolo také odlišné a bolo také ťažké ho sledovať. Z akvamarínovej komnaty som obyčajne vychádzal zničený, zdrvený a často aj chorý.

Džervin mi nakázal, aby som vykonal pokus, ktorý mi pripadal desivý. Povedal, „Zober jedného zo svojich priateľov, ktorý naozaj vyzerá ako spáč a urob niečo, čo ho úplne prekvapí — niečo, čo nie je vôbec to, čo by očakával, že urobíš alebo povieš v tej chvíli. A uvidíš, že zostane mimo. Bude len hľadieť pred seba, akoby si tam nebol a po chvíli bude opäť pokračovať v pôvodnej činnosti, akoby sa nič neudialo.“

Bojujúc so svojou mľandravosťou, rozhodol som sa urobiť to, čo Džervin navrhol.

Poradil mi, aby som zrazu prerušil beh jednej z predpísaných konverzácií, ktoré vytvárali sociálny modus operandi Zákona. Problémom bolo, že mne sa páčili tieto predpripravené dialógy, v ktorých sa ľudia mohli angažovať, keď to bolo zákonne vhodné. Bolo to také pohodlné! Vďaka nim sa človek nikdy nestrápnil tým, že by nevedel, čo hovoriť alebo čo odpovedať.

Jedného rána som sa obrátil na Artolda, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Artold! Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?“

„Všetka Sláva Pánu Melchisedekovi! Zar, môj priateľ v Zákone, mám sa naozaj dobre. A ty?“

„Mám sa naozaj veľmi dobre, Artold, vďaka Dobrému Pánu Melchisedekovi! A ako sa majú tvoji rodičia?“

Celé roky sme viedli, Artold a ja, každé ráno rovnakú konverzáciu. Prvýkrát som sa chystal porušiť pravidlo.

Pravidlo ustanovené Zákonom!

Nie, to som predsa nemohol urobiť!

Ale bol to predsa príkaz od Majstra Džervina.

Či Zákon nehovoril, „Slúžiť svojmu majstrovi je slúžiť Zákonu“?

Mal som v sebe taký nezvyčajný pocit. Bola tu samozrejme úzkosť, ale nemohol tam byť aj kúsok vzrušenia?

Mojím plánom bolo konať na konci nasledujúcej vety.

„Verím, že sa majú dobre, hoci som o nich nejaký čas nepočul. A ako sa majú tvoji rodičia, Zar?“

Napätie vo mne dosiahlo vrchol.

Na zlomok sekundy som si pomyslel, že to vzdám. Bolo by to bývalo také ľahké, povedať mu, že verím, že sa majú dobre, hoci som ich už nejaký čas nevidel.

Ale nepovedal som to.

Odvážil som sa.

Pozbierajúc všetku svoju odvahu a pevne sa držiac čistej fontány, zdržal som sa odpovede. Namiesto toho som nahlas zatlieskal rukami, Artoldovi rovno pred nosom.

Artold, škoda hovoriť, zostal úplne omráčený. Ale nereagoval. Bol mimo, presne ako predpovedal Majster Džervin. A zostal na chvíľu ticho a nehybne; jeho prázdne oči hľadeli viac cezo mňa ako na mňa.

Potom odišiel, akoby sa nič nebolo stalo; vrátil sa k normálnemu chodu vecí. A ja som zostal sám uprostred červenohnedej žiary živých stien nocľahárne.

Náhle som si uvedomil, že už nie som súčasťou Artoldovho sveta.

To vo mne vyvolalo vlnu iracionálnej paniky. „Pomoc!“ volal som vo vnútri, „Pomoc! Pomoc! Pomoc! Džervin!“ a prepukol som do sĺz, šokovaný mimo pochopenia. „Džervin! To nemôže byť! On spí! Oni všetci spia! Pomoc! Pomoc!“

K môjmu veľkému prekvapeniu som dostal odpoveď. Džervin zareagoval cez tmu viditeľnú, „Zar, poď, budeme mať jeden z našich rozhovorov. Príď hneď teraz.“

Bol som tak nevýslovne rozrušený a nezákonne vnútorne rozhádzaný, že som bežal celú cestu do enklávy drahokamov.

Kdekoľvek som sa pozrel, videl som len spáčov. To moju paniku ešte zhoršilo.

Keď som prišiel do akvamarínovej komnaty, triasol som sa.

Džervin najprv na mňa niekoľko sekúnd ticho hľadel. Potom ma, s unikátnou iróniou jemu vlastnou, pozdravil začatím jednej z tých predpísaných konverzácií: „Pochválený buď Pán Melchisedek! Zar, môj priateľ v Zákone, vitaj a sadni si. Som rád, že si ma prišiel navštíviť.“

Ako som si sadal, zákonné slová odpovede mi uviazli v hrdle, „Všetka slá…“

Nemohol som. Jednoducho som nemohol vysloviť tie slová.

Nastalo krátke ticho. Potom, z ničoho nič, sme Džervin a ja vybuchli do rehotu. Alebo lepšie povedané, Džervin sa smial a ja som bol zachvátený kŕčmi, ktoré zneli ako rehot, zatiaľ čo z očí sa mi rinuli slzy.

Kŕče trvali snáď päť minút a potom, rovnako náhle ako začali, tak aj skončili.

A ticho, ktoré nasledovalo, bolo mimo slov.

Udržiavali sme očný kontakt.

Už som sa netriasol. Všetko napätie opadlo.

Nebolo už nič, iba obrovské prázdno, posvätná ničota. A prítomnosť, ako v ten prvý deň, keď ma Džervin prišiel vyloviť z kraja Šeringy. Prichádzalo to v unikátnej príchuti večnosti — križovatka času. Zdalo sa, že tá chvíľa akoby nikdy nezačala a nikdy nemala skončiť. Bol tu predo mnou skutočný Džervin a tým, že som ho spoznal, spoznal som aj svoje Ja.

„Spiaci, zobuď sa!“

Netuším, ako dlho to trvalo. Keď Džervin nakoniec prerušil ticho, povedal, „Pán Melchisedek nemá radosť zo spiacich, ale z tých, ktorí usilujú o prebudenie.“ A ďalej mi rozprával, aby mi pomohol vrátiť sa naspäť do tela. „Spáči si nedokážu vybrať alebo rozhodnúť sa. Keď sú postavení do situácie, na ktorú majú naučenú reakciu, tak tú reakciu opakujú. Ale ak je situácia nová alebo nezvyčajná, sú takí zarazení, že sa jednoducho vypnú a nič z nich nezostane. Je to akoby boli mŕtvi, lebo spánok je sestrou smrti. A preto spáči nikdy nemôžu nič vynájsť a dokonca ani vidieť potrebu zlepšovania.“

Slová sa do mňa ponorili, ale bol som príliš premožený nato, aby som reagoval. Často sa stávalo, že keď som sa prestal pýtať a zostal ticho, Džervin prerušil našu konverzáciu a poslal ma naspäť do môjho príbytku. Ale toho dňa mal so mnou zvláštnu trpezlivosť a pokračoval, „Takže toto ti hovorí niečo, čo musíš urobiť, aby si sa prebudil: nikdy nepokladaj žiadnu situáciu za samozrejmú. Nikdy sa neopieraj o svoje zvyky alebo o to, čo si bol naučený. Buď vždy pripravený prekvapiť spánok. Keď sa rozhoduješ pre smer svojej činnosti, nikdy sa nespoliehaj na nič iné ako na čistú fontánu.“

Džervin vybral z košíka hrušku. V okamihu zhodnotil, že som príliš zdrvený, aby som jedol, tak si sám odhryzol z ovocia, namiesto toho, aby mi ho podal. „Vidím, že sa veľmi snažíš a oceňujem to,“ povedal. „Dám ti ďalší tip. Keď už naozaj nevieš, čo by si mal robiť, opýtaj sa čistej fontány, ‘Čo by v tejto situácii urobil prebudený?’“

A jedol hrušku, čím mi poskytol kopec času nato, aby som sa pozbieral.

Na konci nášho stretnutia navrhol, že prišiel čas, aby som podstúpil trojtýždňový meditačný pobyt v kaplnke Pána Melchisedeka. „Urobí ti to veľmi dobre a tiež ti pomôže porozumieť, o čom je prebudenie,“ uzavrel.

5.14 Predosobná blaženosť v kaplnke Melchisedeka

S Pratesovým dovolením som tri týždne strávil meditovaním v prvej hale Melchisedeka.

Bola to jedna z najstarobylejších (a preto najposvätnejších) budov svätyne — takou starobylou ako Zákon svätyne, čo znamenalo mnoho desiatok tisíc zákonných rokov. Vnútro haly svietilo ako tekuté zlato, žiara zo živých stien sa miešala so Svätým Svetlom Pána Melchisedeka a jeho anjelov.

Tam bola meditácia taká ľahká! Stačilo len sedieť vo svetle a nechať sa vyniesť do výšok Zákona. Moje srdce žiarilo ako slnko. Každé ráno, len tým, že som vošiel do poľa kaplnky, som sa cítil nekonečne múdry a preduchovnený. Tiekli cezo mňa rieky oddanosti. Akú väčšiu odmenu si mohol služobník Zákona kedy želať? Akú väčšiu blaženosť? Správny a pravdivý bol Zákon, keď vyhlasoval,

Nič neprináša človeku väčšie naplnenie

Ako velebiť Pána Melchisedeka

A vzdávať mu všetku slávu.

Tri týždne rýchlo ubehli. Z pobytu som sa vrátil hlboko oddýchnutý a občerstvený. Bola to perfektná prestávka po ťažkých mesiacoch, keď sa samotné moje základy neustále otriasali. Moje pochybnosti o sebe samom boli odplavené, moja sebadôvera obnovená. Cítil som, že svetlo je opäť so mnou. Aké múdre od Majstra Džervina, že mi doporučil tento pobyt. Neotrasiteľný je človek, ktorý je podporovaný Zákonom. Tento verš presne odrážal, ako som sa cítil.

Počas nášho nasledujúceho stretnutia sa ma Džervin najprv opýtal, či sa mi páčilo rozjímanie o Pánovi.

„Zákonne ohromne, Majster Džervin. Cítim sa byť teraz oveľa silnejší.“

Džervin zostal na chvíľu ticho, hľadiac na akvamarínové svetlo vyžarujúce zo stropu. Potom, v jedinej vete, mi uštedril zničujúci úder.

Pohliadol mi hlboko do očí, „Čo musíš teraz pochopiť, je to, že spojenie, ktoré si mal v kaplnke Melchisedeka, je spojenie spáča.“

Sotva som veril svojim ušiam.

„Tak ako sny, tieto zážitky sú úplne mimo tvojej kontroly,“ pokračoval Džervin, „a keď nadíde bolestivý súmrak kráľovstva, veľa z nich nezostane.“

Hlboké Podsvetie!

Zostal som mimo aspoň päť minút.

Zážitok svetla nášho Pána bol úžasne silný. Ak toto bolo nereálne, potom mi už nezostalo naozaj nič, o čo by som sa mohol oprieť.

Hlodavá úzkosť a obrovská črepina v mojom srdci boli späť. Moje utrpenie bolo úplné.

Odniekiaľ sa vydrali von slová, „Nie je svetlo nášho Pána skutočné?“

„Dobrý Pán Melchisedek!“ zasmial sa Džervin. „Pravdaže, On je skutočný! On je Ten, ktorý bol, ktorý je a ktorý bude. To nie je u Pána Melchisedeka, kde je niečo nesprávne, ale u teba!“

Ako to, že som bol schopný robiť niečo nesprávne, keď som sa cítil najsilnejší a najistejší sám sebou? Z očí mi vytryskli slzy. Cítil som sa úplne prázdny, horšie ako mŕtvy.

Džervinove slová doviedli môj zmätok na vrchol, „Práve teraz, Zar, vyzeráš byť na prebudenie pripravený viac ako kedykoľvek predtým.“

„Pomoc, Džervin,“ povedal som, zvíjajúc sa, „Potrebujem pomoc! Môj svet sa rúca. Jednoducho nechápem, čo mám robiť.“

„Synu,“ povedal miernym, ale pevným hlasom, „ak chceš kráčať po ceste zasvätenca, musíš sa naučiť čeliť chvíľam, keď sa zdá, že všetko sa ti rozpadáva pod rukami. Často vtedy, keď prídeš najbližšie k svojmu cieľu, budeš musieť zniesť najväčšiu temnotu. Teraz ti vysvetlím, čo tým myslím.

Predstav si hlupáka, ktorý si nikdy nič nepamätá dlhšie ako hodinu. Cez deň je kráľovstvo zaliate Slnkom a hlupák verí, že Slnko bude hriať navždy. Ale príde noc. Všetko zostane tmavé a studené, a hlupák si nedokáže spomenúť, že Slnko niekedy existovalo. Hlupák sa stane neveriacim v Slnko. Nedokáže si dokonca ani predstaviť jeho existenciu.

Dnes je svetlo nášho Pána Melchisedeka všade okolo nás, a tak spáči pokladajú za samozrejmé, že Jeho prítomnosť bude s nimi navždy. Ale keď nadíde súmrak kráľovstva, budú ponechaní v chlade, premožení temnotou. Na Zákon zabudnú a niektorí dokonca prestanú veriť, že Pán Melchisedek existuje.“

Keby Majster Džervin nebol býval slávnym prorokom Zákona, kričal by som, že je to kacírstvo. Pre každú dušu v kráľovstve bol Pán Melchisedek tou najpevnejšou a najhmatateľnejšou realitou — základným kameňom Zákona samotného sveta, v ktorom žili. Myšlienka, že jedného dňa, aj keby to malo byť stotisíc rokov odteraz, ľudia nebudú veriť v Neho, znela práve tak nereálne, ako bola neprijateľná.

„Keď si bol v kaplnke,“ búšili do mňa Džervinove slová, „kúpal si sa v svetle nášho Pána ako strom na poludnie. Ak zostaneš spáčom… len počkaj, kým nadíde noc. Z tvojej viery a oddanosti Pánovi nezostane nič.“

Zdalo sa, že už mi nezostalo nič, v čo by som mohol veriť, alebo o čo by som sa mohol oprieť. Moja myseľ bola prázdna. Čistá fontána bolo jediné, čo mi zostalo.

„Drž sa čistej fontány,“ pomyslel som si. „Musím sa držať fontány.“ A cez jej čistý tok sa ten búrlivý zmätok pomaly upokojil a prišla ku mne otázka. „Potom… musí byť nejaký iný spôsob ako poznať nášho Pána. Musí byť spôsob spojenia, cesta, ktorá nezmizne, keď nadíde noc,“ povedal som.

„Pravdaže sú aj iné cesty!“

Po prvýkrát v ten deň som zbadal v Džervinových očiach svetlo, čo naznačovalo, že som na správnej ceste. „Ale predsa,“ pokračoval som, „čo hovoríte, znamená, že kráľovstvo je plné spiacich, ktorí veria, že vidia Pána Melchisedeka, hoci v skutočnosti sú slepí.“

„Zar,“ odpovedal Džervin, „vidia Pána a mnohí z nich majú hlboké poznanie Jeho ciest a vesmíru, ktorý je Jeho ihriskom. Ale ak sa nezobudia, čoskoro príde čas, keď sa energetické polia zrútia a všetko ich vedenie bude stratené.“ Tu sa Džervinovi zmenil tón hlasu, jeho oči boli upreté do rohu miestnosti, kde sa zdalo, že sa toho toľko deje, aj keď ja sám som tam nič nevidel. „Pre mňa, Zar, je toto najväčšia zo všetkých tragédií. Vidím týchto brilantných učencov, týchto inšpirovaných prorokov a vysoké kňažky, a uznávam a obdivujem ich poznanie. Ale tiež vidím, že čochvíľa bude ich poznanie premenené v nič. Niektorí z najväčších z nich sa znovu narodia ako nepríčetní hlupáci, ktorí putujú ďaleko od ciest Pána.“

Toto bolo najbližšie k rozrušeniu, ako som svojho učiteľa kedy videl.

Hlboko pohnutý som sa opýtal, „Džervin, naučíte ma ako vidieť Pána spôsobom, ktorý sa nestratí, keď nadíde noc?“

„Je to jedno z mojich najhlbších želaní, aby si dokázal vidieť Pána za každým zovňajškom,“ povedal mi. „Ale nato sa musíš najprv prebudiť.“

Prebudiť sa! Po ničom som netúžil viac, no počuť to slovo bolo ako mať v hrudi zabodnutú dýku. Pripomínalo mi to, aký som bezmocný, aký neschopný vymaniť sa zo svojho spiaceho stavu, dokonca neschopný porozumieť, čo vôbec prebudenie znamená! Často som si myslel, že všetka moja snaha, namiesto toho, aby ma viedla k prebudeniu, iba prispela k tomu, že sa môj spánok zmenil na nočnú moru.

„Môžete mi dať nejaký návod, Džervin?“ prosil som ho.

„V nasledujúcich týždňoch,“ povedal, „budem musieť stráviť nejaký čas s niekoľkými vysokými kňažkami a prorokyňami svätyne. Niektoré z nich sú vysoko prebudenými zasvätencami a iné sú úplnými spáčmi. Ale všetky sú mimoriadne duchovné. Možno by si ma chcel sprevádzať a mohli by sme si vymieňať dojmy o tom, čo pre nich ten spánok znamená.“

Ako mohol byť niekto duchovný a zároveň spáč? Nad tým mi zastával rozum. Ale myšlienka, že môžem stráviť čas v Džervinovej spoločnosti, mi okamžite zdvihla náladu, až som takmer zabudol na nakladačku, ktorú som práve dostal.

„To by som bol strašne rád!“ povedal som.

5.15 Markine oči

O pár dní neskôr som sa skoro ráno stretol s Džervinom v jeho apartmáne a išli sme spolu z enklávy drahokamov do ženského krídla svätyne — odlúčených budov, kde mali ženské kňazské rády svoje priestory. Bolo to prvý raz, čo som navštívil túto časť svätyne. Vstúpili sme cez portál ohraničený dvoma vysokými stĺpmi, ktoré viedli do veľkej haly. Prah nikto nestrážil, a predsa mohli dovnútra vojsť iba oprávnené osoby.

Hneď ako sme vstúpili, bol som prekvapený intenzitou energetického poľa. V tejto doméne Slečny Teyani bola atmosféra vedomia hlboká, radikálne odlišná od tej, ktorá bola v priestoroch Lososových kňazov. Bolo to ako vstúpiť do iného sveta. Každý výklenok a každá škára bola živou mágiou, vo vzduchu sa zachvievali kúzla.

Z prvej haly sme kráčali cez zložité bludisko chodieb, nádvorí a uličiek. Nasledoval som Džervina, obdivujúc veľkú rôznorodosť astrálnych svetiel a polí energie, každé so svojou vlastnou prítomnosťou a kvalitou vibrácie. Ale prechádzka sa ukázala byť oveľa dlhšou ako som očakával. Na konci každej chodby bola ďalšia chodba. Labyrint sa zdal byť najkomplikovanejší zo všetkých vo svätyni. Potom, ako sme vyšľapali niekoľko schodísk, sme konečne došli do malej miestnosti, kde na nás čakala skupina žien. Jedna z nich bola Slečna Teyani. Okolo nej boli tri kňažky oblečené v šatách Bieleho Orla. Opodiaľ stálo niekoľko iných kňažiek odetých v rúchach rôznych farieb.

Moju pozornosť pritiahla tmavá žena, mohla mať do šesťdesiat rokov. Vyzerala byť veľmi unavená. Sedela na dlážke a opierala sa o živú stenu. Mala oblečené oranžové šaty. Cez hlavu mala prehodený dlhý šál, ktorý jej zakrýval vlasy. Oči mala zavreté.

„Pochválený buď Pán Melchisedek!“ pozdravil Džervin kňažky.

Slečna Teyani odpovedala, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, môj dobrý Džervin a tebe, Zar,“ a usmiala sa na mňa.

Usmial som sa naspäť, ale nepozdravil som ju, keďže mi Majster Džervin nakázal, aby som počas návštevy mlčal.

Džervin išiel a sadol si vedľa ženy v oranžovom. „Ako sa dnes má?“ spýtal sa.

„Nie veľmi dobre,“ odvetila Teyani. „Neje.“

Džervin sa obrátil k postaršej kňažke, ktorá stála blízko Teyani, a opýtal, „Čo si myslíš ty, moja dobrá Muridji Purpurového Rúcha?“

„Obávam sa, že Marka robí práve to, čo si predpovedal, že ona a iné kňažky Malchaska urobia, keď rozklad polí dosiahne určitý stupeň,“ odpovedala Muridji.

„Mm…“ Džervin jemne uchopil ruku Oranžovej kňažky.

„Marka…“ zavolal tým najmäkším hlasom, aký som z jeho úst kedy počul.

Marka neodpovedala.

„Džervin, znamená to, že sme o krok bližšie k naplneniu tvojich proroctiev, však?“ spýtala sa Muridji.

Džervin vážne prikývol.

Pre informáciu mladších kňažiek, Muridji vysvetlila, „Bolo to dávno, keď Majster Džervin predpovedal, že keď polia stratia svoju čistotu, vysoké kňažky Malchaska ochorejú a opustia svoje telá, jedna po druhej.“

Iná kňažka citovala Džervinove slová, „Keď sa poškodí siedme energetické pole tmy viditeľnej, veľký anjel Malchasek povolá naspäť svoje semeno a budete vedieť, že čas sa blíži.“

„Žiadna z hymien Zákona, ani žiadne z našich liečivých kúziel nevyzerajú, že by boli schopné obnoviť ich zdravie,“ povedala Teyani.

„A keď prehovoria, tvrdia, že Malchasek ich volá naspäť do sfér Výšin a že už nemajú mandát v kráľovstve,“ dodala Muridji.

„Máme skúsiť niečo iné?“ spýtala sa Teyani.

Džervin pomaly pokrútil hlavou.

Všetci stíchli.

„Marka, to som ja, Džervin,“ môj učiteľ jej polo-zašepkal do ucha a aktivoval určitú bránu blízko jej ľavej kľúčnej kosti.

Bola tu okamžitá odozva, ako zostupný dych svetla.

Prekvapený, pozrel som sa na strop, ale nedokázal som vidieť nič nezvyčajné.

Do miestnosti sa zniesla vznešená prítomnosť.

V kútiku Džervinovho oka som zbadal slzu. Okamžite ma to rozplakalo.

Prítomnosť silnela a Marka otvorila oči.

Čo som potom uvidel, zostáva jedným z najvýnimočnejších zážitkov celého toho života. Slovo Draka a Hlboké Podsvetie, Pán Melchisedek je mojím svedkom, počas tých rokov som videl naozaj zvláštne veci — ale neveľa takých ako Markine oči! Cit, ktorý osvetlil miestnosť, keď otvorila oči, bol neopísateľný. Nič z toho, čo som zažil počas cestovania vo sférach trojuholníka, sa nedalo porovnať so svetlom v jej očiach, dokonca ani nádherné pole hviezd.

Potom som úplne odišiel. Teyani, Muridji, Džervin, malá izba, ja vo svojom študentskom ružovom rúchu — všetko zmizlo. Na začiatku zážitku prišiel ku mne verš: „Ďaleko za ničotou, ktorá je mimo bohov samotných.“ Všetko bolo nadzmyselné. Bolo tu iba Ticho gigantického Bytia.

Netuším, ako dlho to trvalo. Úplne som vypustil zvyšok stretnutia. Keď som opäť nadobudol svoje normálne vedomie, kráčal som s Džervinom cez bludisko chodieb, naspäť do jeho apartmánu.

„Vďaka Matke Svetla!“ pomyslel som si. „Neodpadol som!“ To bolo také nečakané pri takomto mimoriadnom zážitku, že som rozmýšľal, či pomohol Biely Orol.

Akonáhle sme prekročili portál, bol som uvoľnený od nariadenia držať svoje ústa zatvorené, tak som sa Džervina opýtal, „Je Marka spáč?“

„Och, nie, synak! Marka je prebudená. Patrí do sfér Výšin. Žiaľ, už s nami veľmi dlho nepobudne.“

Srdcom mi prešla jemná vlna nekonečného smútku. Nebolo ťažké vidieť, aká drahá bola táto žena pre Džervina.

„Ona je veľkou sväticou. Keď bola mladou kňažkou, dostalo sa mi nesmiernej pocty, že som mohol byť jej inštruktorom cestovania, tak ako je Elyani teraz pre teba,“ usmial sa Džervin. „Veľmi mi pomohla, keď som raz musel cestovať veľmi, veľmi ďaleko. Starala sa o moje telo, keď som išiel na svoju prvú veľkú cestu mimo sfér Melchisedeka. To bolo… takmer pred tridsiatimipiatimi rokmi!“

Chvíľu sme mlčky kráčali. Potom som sa ho opýtal, „Mám sa usilovať byť taký prebudený ako ona?“

K môjmu prekvapeniu sa Džervin rozosmial, akoby som povedal niečo naozaj vtipné. „Zar-ka, Zar-ka, si poriadne popletený. Poď so mnou, dáme si obed v akvamarínovej komnate a pokúsim sa vysvetliť ti niektoré ďalšie veci o prebudení. Potom pôjdeme naspäť na ďalšie stretnutie so Slečnou Teyani.“

5.16 Modré kňažky

Jedným z dôvodov, prečo som mal obzvlášť rád, keď ma Džervin vyučoval počas jedla, bolo to, že som nemusel produkovať veľa otázok. Kým som bol vyťažený prežúvaním, Džervin pokračoval v rozprávaní, zatiaľ čo normálne, ak som zostal príliš dlho ticho, sa odmlčal a čakal, kým sa niečo spýtam. Keď som jedol v jeho spoločnosti, žul som vždy veľmi starostlivo.

Ten deň bola komunikácia medzi nami obzvlášť vrúcna.

„Marka pre teba nie je dobrý príklad, ani pre spánok, ani pre prebudenie,“ začal Džervin. „Jej osvietenie je z inej epochy. Kňažky Malchaska sú strážkyňami nesmierne starobylého svetla. Sú to mimoriadne ženy. Ich energia je úplne odlišná od energie normálnych ľudí, dokonca aj od vysokých zasvätencov.“

To mi pripomenulo kňažky Úsvitu Stvorenia, ďalší rád, ktorý bol príjemcom prastarých energií. Ďalej som prežúval.

„Ty alebo ja by sme sa nikdy nemohli stať kňazmi Malchaska,“ pokračoval Džervin, „keďže Malchaskovi služobníci sú vysokí Duchovia, ktorí zostúpili zo sfér Výšin a pomáhajú zakotviť jeho svetlo v kráľovstve. Čo sa prihodilo v posledných rokoch, je to, že kvalita energetických polí v kráľovstve sa natoľko znehodnotila, že kňažky Malchaska už nemôžu medzi nami udržiavať svoju prítomnosť. Nekontrolovateľný rozklad, ktorý postupne preniká do našich energetických polí, je nezlučiteľný s čistotou ich duší. Beda, keď kňažky ako Marka opustia kráľovstvo, tak odíde aj ochraňujúce svetlo ich veľkého anjela. To poliam ešte viac uškodí.“

Téma polí mi nebola úplne jasná. Jediné, čomu som rozumel, bolo to, že prítomnosť bohov v kaplnkách spočívala na poliach. Raz som počul niekoho povedať, že ak by polia potratili rozum, všetky plasové budovy v kráľovstve by sa roztopili ako sneh pod zákonným slnkom a rovnako by dopadlo strašne zákonne veľa vecí v kráľovstve.

„Ale vráťme sa naspäť k spánku a prebudeniu,“ pokračoval Džervin. „Zlom pre teba by možno mohol nastať vtedy, keby si si uvedomil, aký typ spojenia si dosiahol, keď si bol v kaplnke Melchisedeka. Porovnaj si, ako si sa cítil tam, a ako sa cítiš teraz. Teraz sa ma snažíš počúvať a prísť na otázky, ktoré by si mi mohol položiť.“

Pozorne prežúvajúc, zákonne zamyslene som hľadel na akvamarínovú živú stenu.

Džervin sa usmial, „A si aktívne so mnou, pričom sa mi usiluješ dávať to najlepšie zo svojej prítomnosti. Vieš, že si Zar, ktorý počúva Džervina. Keď si bol v kaplnke Melchisedeka, situácia bola veľmi odlišná; nebolo tam nič iné len Pán. Ty a všetci tí, ktorí tam s tebou sedeli, ste boli takí pohltení rozjímaním o našom Pánovi, že ste ani nevedeli, kto ste. Jedinou vecou, ktorá bola v kaplnke, bola prítomnosť nášho Pána Melchisedeka. Ty, Zar, si už nebol. Namiesto Zara tam bolo prázdne, pasívne zapálené svetlo nášho Pána. To prázdno bolo božsky ožiarené a svetlo v tebe prebudilo vysokého Ducha. Ale nebolo to nič viac ako spojenie spáča. Zážitok nebol vytvorený tebou. Prišiel zvonka a nemal si nad ním žiadnu kontrolu. Keby nebolo sily polí, nebol by si schopný dosiahnuť svetlo nášho Pána.“

Džervin dopil svoj pohár a pokračoval, „Počas poznávania božskej prítomnosti si prebudení ľudia zostávajú byť vedomí svojho Ja. Poznávajú prítomnosť cez svoje Ja. Naopak spáči, keď sa vciťujú do Božského, strácajú o sebe akýkoľvek pojem. Božské cez nich poznáva samé Seba.“

V tej fáze som nedokázal urobiť nič lepšie, len sa uistiť, že si Džervinove slová presne zapamätám, aby som nad nimi mohol neskôr rozmýšľať.

„Modré kňažky, ktoré navštívime toto popoludnie, sú typickými spiacimi prorokyňami. Pozorne ich sleduj. Keď sa naladia na svoje božstvá, ich energia úplne zoslabne, až sa vyparí a vyzerá to, že z nich sotva niečo zostalo. Potom niečo veľmi vysoké a nádherné zíde nadol ku nim a inšpiruje ich k slovám veľkej múdrosti.“

Potom si Džervin ešte uťahoval z môjho starostlivého prežúvania a vydali sme sa naspäť do ženského krídla svätyne.

Hneď ako sme prešli portálom, opäť som pocítil hutné pole vedomia naplneného prítomnosťou. Museli sme kráčať viac ako dvadsaťpäť minút. Obdivoval som ľahkosť, s akou Džervin našiel cestu cez záhadný labyrint.

Prechádzka skončila v ponurej, stredne veľkej miestnosti, kde na nás Slečna Teyani čakala v prítomnosti dvanástich žien odetých v zafírovo-modrých šatách.

Po náležitom uctení si Pána Melchisedeka, Džervin oslovil skupinu, „Takže, aký je problém?“

„Našu kaplnku zaplavujú všetky druhy nečistých energií,“ povedala jedna z Modrých kňažiek. „Dosahuje to úroveň, keď máme ťažkosti otvoriť sa svojim bohom.“

Zarazilo ma, ako pomaly rozpráva.

„Sú to škodlivé elementálne sily uvoľňované z rozložených energetických polí,“ povedala Teyani. „Nie je to nijako zvlášť intenzívne, ale naše priateľky Modrého Rúcha sú výnimočne citlivé, zvlášť keď vstupujú do tranzových stavov.“

„Nemôžeme tú špinu jednoducho vyčistiť?“ spýtal sa Džervin.

„My ju čistíme, samozrejme!“ odvetila Teyani. „Problém je, že to sem z polí stále prúdi.“

„Ak to bude takto pokračovať,“ povedala iná Modrá kňažka (ešte pomalšie), „budeme potrebovať asistenciu očisťovača pri každom rituále, ktorý vykonávame.“

„Mm… Musí byť niečo, čo sa dá urobiť na úrovni samotných energetických polí. Mali by sme požiadať Fermana a jeho tím správcov polí, aby sa prišli pozrieť na túto kaplnku. Mohli by sme tiež požiadať o pomoc Vlnka,“ navrhol Džervin.

„Vlnka?“ spýtala sa Teyani. „O tom som nikdy nepočula! Kto je to?“

„Majster Vlnko Zažltnutého Rúcha,“ usmial sa Džervin. „Je to osobnosť Zákona. Práve som ho vylovil zo svätyne Západných Planín. Prijal som ho do svojho tímu pre veľký projekt, o ktorom vieš.“

Zdalo sa, že Teyani to zaujíma, „Čo robí Vlnko?“

„Kamene. Neskutočné kamene s neuveriteľnými silami,“ Džervin bol nadšený. Obrátiac sa k Modrým kňažkám, pokračoval, „Myslím si, že najlepšie by bolo, keby som videl jeden z vašich rituálov a mohol tak z prvej ruky posúdiť situáciu.“

Modré kňažky súhlasili a pripravili sa na prorocké sedenie.

Teyani sa zákonne pobrala preč, potom ako ma obdarovala vrúcnym úsmevom, po ktorom energia nad mojou hlavou syčala ako sto hadov.

Džervin ma poučil, aby som si sadol na podlahu a pozorne sledoval sedenie.

Bol som zmätený z toho, aké bledé boli tieto Modré kňažky a aká tekutá bola ich energia. Zdali sa byť také ľahké, že ich nohy sa sotva dotýkali zeme. Neskôr som sa dozvedel, že tento polo-netelesný stav kultivujú pomocou špeciálnej diéty a celkovým spôsobom života.

Po niekoľkých minútach začali kňažky pomalé, opakujúce sa spievanie nejakej časti Zákona, ktorú som nepoznal. Hlasy boli úžasné. Do poľa miestnosti zniesli mocnú prítomnosť. V takej intenzívnej atmosfére som musel vynakladať veľké úsilie, aby som neodpadol. Na chvíľu som si myslel, že som v poliach hviezd, ale zážitku chýbala ostrá jasnosť mojich lekcií cestovania s Elyani. Bolo to skôr niečo ako hmla, teplé a príjemné puzdro pretkané astrálnymi svetlami, v ktorých som sa cítil úplne bezpečne a ochraňovaný. Ale videl som, že idem stratiť vedomie, tak som radšej otvoril oči a prinútil sa zostať prítomný v miestnosti.

Jedna z kňažiek začala zvláštnu inkantáciu v dialekte, ktorý som nikdy predtým nepočul, „Arken… groser… vatan…“

„Prorokuje,“ zašepkal mi Džervin do ucha. Na mojej tvári videl zmätený výraz. „Toto nie je žiadny atlantský dialekt. Hovorí cudzími jazykmi.“

Modrá kňažka pokračovala vo svojom pomalom monotónnom monológu, ktorý sa zdal, že trvá veľmi, veľmi dlho.

„Pochopil si?“ zašepkal mi Džervin do ucha.

Potriasol som hlavou.ˇ

„Zatvor oči a nechaj hlas preniesť tvoje vedomie do sfér,“ poradil mi Džervin.

Výsledok bol takmer okamžitý: v mysli sa vynorili jasné symbolické obrazy. Najprv som videl čiernu labuť potápajúcu sa vo vodách jazera, potom nádhernú krajinu, potom zlatú sochu boha. Obrazy boli úplne dokonalé. Vyzerali oveľa reálnejšie ako čokoľvek, čo som videl v kráľovstve. Hĺbka farieb a bohatstvo svetla ma naplnili úžasom.

„Hovorí k tebe orákulum, Zar. Otvor svoje srdce a načúvaj odkazu!“ zašepkal Džervin.

Intuitívne som dokázal vnímať, že obrazy v sebe niesli odkaz. Ale ako ho rozkódovať? Bol som projektovaný z obrazu do obrazu, úplne ma pohltili. Aj keby som mal k dispozícii myseľ, ktorá by k tomu mohla niečo poznamenať, bolo ťažké vidieť, ako by sa dal z týchto vízií vytiahnuť nejaký zrozumiteľný význam. Nasledujúc Džervinov návrh, pokúsil som sa viac otvoriť svoje srdce, ale všetko, čo sa stalo, bolo len urýchlenie postupnosti obrazov veštby.

Zanedlho som úplne stratil kontakt s miestnosťou, s hlasmi a s obrazmi… A vstúpil som do stavu hlbokého tranzu.

Kým som sa prebral, bolo už ďalšie ráno. Bol som v nocľahárni kňazov Lososového Rúcha.

„Och, nie!“ pomyslel som si. „Zase som to urobil!“ Pri predstave, že som bol zase nesený domov v bezvedomí, som sa cítil trápne, bezmocne a úplne beznádejne.

Podišiel ku mne Artold, „Po-chvá-le-ný buď Pán Mel-chi-se-dek, Zar! A-ko sa dnes máš, môj pria-teľ v Zá-ko-ne?“

Ten deň nebol dobrý.

5.17 Vzdialené hlasy

Počas nasledujúcich týždňov som vytrvalo žiadal čistú fontánu, aby ma inšpirovala a navrhla niečo, o čo by som mohol usilovať. To nebola žiadna ľahká úloha. Čoskoro ma to doviedlo k záveru, že nič nechcem alebo možno len neviem, čo chcem… alebo možno chcem nemožné veci, ako pochopiť Majstra Džervina alebo mať pôžitok zo spoločnosti prebudených ľudí (ale prečo by prebudení chceli tráviť svoj čas so spáčom ako som bol ja?). Výsledkom bola ešte väčšia črepina v mojom srdci. A viac zúfalstva a hanby za seba samého.

O čo by mohol usilovať taký nepodarok ako ja?

Jeden neskorý večer, potom ako som dokončil ohňový rituál v kaplnke Pána Ganu, mi konečne prišla odpoveď.

Nebolo to len niečo, čo vyžadovalo veľa skúšania, bolo to zároveň aj niečo, čo som naozaj chcel dosiahnuť. (Počas našich rozhovorov Džervin často zdôrazňoval, že čím viac budem chcieť uspieť, tým väčšmi prebúdzajúce bude pre mňa cvičenie v usilovaní sa.)

Rozhodol som sa, že prekvapím Slečnu Elyani tým, že sa prebudím po lekcii cestovania dostatočne skoro nato, aby som ju mohol pozdraviť.

To sa ukázalo byť strašne ťažké, bolestivé a frustrujúce cvičenie. Na konci každej lekcie som sa snažil zo všetkých síl, projektovať sa naspäť do svojho denného vedomia. Ale zakaždým som upadol do bezvedomia.

Snažil som sa pripraviť vopred. Počas svojich denných aktivít som si často spomenul na svoje odhodlanie a modlil sa k Matke Svetla o pomoc. A pri každom ohňovom rituále som žiadal o pomoc aj Pána Ganu. Ale nič nezabralo. Napriek všetkému môjmu úsiliu a invokáciám, a napriek skutočnej túžbe pozorovať nádhernú energiu Bieleho Orla Slečny Elyani, hodiny cestovania systematicky končili v čiernej diere. Keď som sa vynoril zo sarkofágu, všetko, čo som našiel, boli len dvaja nudní spáči z liečebných komnát. Potichu sa na mňa usmiali svojím prázdnym spôsobom, akoby ma chceli potrestať zato, že som opäť zlyhal a odviedli ma naspäť k nudným spáčom Lososového Rúcha.

Tak som vyskúšal mocnú techniku kánonu Zákona, pri ktorej sa mal počas novu vykonať ohňový rituál a vysoká invokácia ku všetkým bohom, aby sa tým vyjadrilo želanie k vesmíru. Potom nasledovala séria zdĺhavých rituálov pri východe a západe Slnka, počas každého nasledujúceho dňa v priebehu dvoch týždňov. Mala sa tak stupňovať intenzita až do splnu, času, kedy bohovia buď zareagujú alebo nezareagujú, v závislosti od faktorov, ktoré boli mimo chápania smrteľných bytostí.

Či tak urobili alebo nie, to som sa nikdy nedozvedel, kvôli takmer-katastrofe, ktorá vyšla z mojej dielne. Počas lekcie, ktorá prebiehala v deň splnu, som cestoval po prúde v jednom z polí hviezd sfér trojuholníka, keď ma Slečna Elyani vyzvala, aby som zrýchlil.

Zabudol som, aké mocné môžu byť prúdy, a dal som príliš silný impulz. Výsledok ma dokonale prekvapil — neuveriteľne prudké zrýchlenie, ktoré ma projektovalo veľmi, veľmi ďaleko.

Elyani hneď spozorovala, že niečo nie je v poriadku. „Drž sa prúdu, Zar! Strácaš prúd! Drž sa!“

Ale už bolo neskoro. Kým som si stihol uvedomiť, čo sa deje, ocitol som sa v čudnom priestore bez najmenšieho svetla. Bol dosť odlišný od čohokoľvek, čo som navštívil predtým.

„Kde som?“ bol som znepokojený a mierne ohromený týmto nezákonným skokom do ničoty.

„Vyšiel si mimo sfér Melchisedeka. Si v nesprávnom priestore, Zar! Nemôžeš tam zostať. Nasleduj moje svetlo, nechaj ho, aby ťa priviedlo naspäť.“

Počul som jej slová, ale zistil som, že sa pohybujem len s ťažkosťami.

„Elyani, myslím, že som asi vytvoril… nesprávne spojenie. Je to tu okolo také divné… A ťažké… nemôžem sa hýbať.“

Ledva som počul Elyaninu reakciu, „Zar, vydrž! Idem za tebou!“

„Elyani! Cítim sa stále ťažší a ťažší. Strácam ovládanie. Je tu silný vietor…“

„Och, nie! Zar, snaž sa za každú cenu odolávať!“ Elyanin hlas bol slabý. „Tieto ďaleké vetry sú nekonečne silnejšie ako sa zdajú. Môžu ťa zaniesť príliš ďaleko!“

Upadal som do spánku. „Nie!“ volal som, „Džervin, pomôž mi! Nechcem zomrieť ako spáč!“ Ale ťažký efekt piesočníka ma premohol. Stratil som vedomie a začal plávať priestorom, unášaný vetrami.

Dole v štartovacej miestnosti Seyani zakričala, „Stratíme ho!“

Elyani, majsterka v cestovaní, nestrácala čas. Obrátila sa k Seyani, „Chcem tu mať okamžite štyroch mužov.“

Sadla si na podlahu, oprela sa o živú stenu, a v okamihu sa projektovala mimo svojho tela. Prerazila si cestu cez všetky kontrolné procedúry a bez prechodu prekročila hranicu sfér Melchisedeka.

Slečna Seyani, napriek svojim vlastným veľkým skúsenostiam, mohla len obdivovať ľahkosť, s akou sa Elyani hnala priestorom. „Zdravím ťa, Biely Orol bohov!“ spievala Seyani. „Zhliadni na svoju služobníčku. Ochraňuj ju svojimi krídlami.“

V priebehu niekoľkých sekúnd dosiahla Elyani sivú úroveň, v ktorej som uviazol. Ale k jej prekvapeniu, vetry ustali. Priestor bol úplne pokojný.

„Zar!“ zavolala, ale nedostala odpoveď.

Po prvýkrát počas všetkých tých lekcií cestovania sa priblížila k môjmu astrálnemu telu. Znovu zavolala moje meno a použila Hlas, aby ma zobudila, ale neúspešne. Zostal som v bezvedomí.

Práve ma chcela ‘odniesť’ naspäť, keď začula šepot. Čudný hlas, ktorý sa nepodobal ničomu, s čím sa stretla počas rokov intenzívneho cestovania.

„Neboj sa!“

Zdalo sa, že šepot prichádza z veľkej, veľkej diaľky.

„Neboj sa! Priestorová Matica dáva pozor.“

Elyani otestovala hlas na poznávacie symboly, ale nedostala žiadnu odpoveď.

Okamžite sa zmenila na inú osobu. Vyvolala všetku silu, ktorú do nej Teyani vložila, opancierovala svoju energiu a nabila svoj Hlas. A v tom ničotnom priestore stála blízko mňa, ako panter pripravený na útok.

„Neboj sa, Biely Orol! Priestorová Matica dáva pozor.“

Elyani zostala úplne nehybná, mlčanlivá a koncentrovaná, vnímajúc ten okamih tak, ako to dokážu len zasvätenci.

Čakala, ale hlas sa už neozval. Tak si ma pripla k svojej energii a začala sa pomaly hýbať.

Iný vzdialený hlas zašepkal, „Zbohom, deti hviezd. Lietajúci Drak sa vráti a vy uzriete jeho nádheru.“

A prvý hlas sa opäť ozval, „Priestorová Matica, prednostný prístup udelený. Vzdialené navádzanie je vám k dispozícii. Zahájte projekciu podľa cieľa.“

Elyani zostala stáť a znovu otestovala hlasy. Nereagovali na žiadne identifikačné prostriedky, ktorým ju naučili.

Čakala ešte niekoľko sekúnd. Priestor bol pokojný.

Aký zázrak zastavil vetry?

Elyani sa začala pohybovať naspäť ku sféram Melchisedeka, vlečúc so sebou moje astrálne telo.

Žiaden iný hlas sa už neozval.

Čoskoro bola Elyani naspäť vo svojom tele. Luskla prstami, otvorila oči a hneď sa postavila.

Ako prikázala, štyria muži už čakali v miestnosti.

„Zoberte ho do liečebných komnát!“ prikázala im. „Rýchlo!“

Odstránili ľahké priesvitné veko, ktoré zakrývalo sarkofág.

Muži zodvihli moje telo a malá skupinka sa ponáhľala do jednej z liečebných komnát, ktoré susedili so štartovacími miestnosťami.

Slečna Teyani bola veľmi spokojná, keď sa dopočula ako jej učeníčky vyriešili situáciu: ani jedna stratená minúta, žiadne zbytočné slovo, žiaden nepremyslený pohyb. Keď došli do jednej z liečebných komnát, dve kňažky použili štandardné liečebné techniky, projektovali Hlas na rôzne časti môjho tela.

Rýchlo sa ukázalo, že moja energia neutrpela žiadnu škodu. Po vykonaní ešte niekoľkých liečebných techník, dva Biele Orly odišli.

Keď som otvoril oči, moja prvá myšlienka bola, „Som mŕtvy?“ Ale plasový strop liečebnej komnaty vôbec nezodpovedal mojim predstavám o prvých zastávkach Veľkej Cesty. Vydával len slabú belavú žiaru.

Otočil som hlavu doprava a zbadal známe tváre dvoch doprevádzajúcich kňazov.

Ako zvyčajne, nepovedali ani slovo.

Poobzeral som sa okolo. Žiadna Elyani.

Znovu som zavrel oči a plakal som.

5.18 Nebesá Zjavenia

Počas týchto mesiacov Džervina opakovane volali do ženského krídla svätyne, kde malo mnoho rádov kňažiek problémy súvisiace s rozkladom polí. Často ma zobral so sebou a vyzval ma, aby som pozorne sledoval energiu kňažiek a snažil sa posúdiť mieru ich prebudenia.

Bolo pre mňa stále obtiažne pochopiť, ako môže byť niekto vysoko napojený na sféry bohov, a predsa byť spáč. Tak či onak, tieto múdre ženy Zákona neboli všetky rovnaké. Tie rozdiely mali často dočinenia s rádom, ku ktorému patrili. Niektoré rozprávali veľ-mi po-ma-ly a sotva postrehli moju prítomnosť v miestnosti, zatiaľ čo iné mali vo svojich očiach ostrý jas a pohybovali sa rýchlo, podobne ako kňažky Bieleho Orla.

Ďalším významným kritériom bola predvídateľnosť. Keď napríklad rozprávala Slečna Teyani, zriedka som vopred vedel, čo sa chystá povedať. (A ako by som aj mohol, keď som v polovici prípadov nechápal význam jej slov.) Navyše, tá záhadná žena sa často smiala vtedy, keď som skutočne nevidel nič vtipné.

Prešli týždne. Dospel som k dramatickému záveru, že vo svätyni Eisraimu bolo veľa ľudí, ktorí rozprávali veľ-mi, veľ-mi, po-o-ma-ly. Ešte dramatickejší bol fakt, že kňazi Lososového Rúcha javili všetky znaky hlbokého spánku. Trávil som celé dni tým, že som ich pozoroval — študentov i učiteľov — a hovoril sám sebe, aký bude ich ďalší pohyb. „Teraz Ram pôjde ku dverám… vykonané! Teraz sa Motser opýta Rama, ‘A-ko sa dnes máš, môj pria-teľ v Zá-ko-ne?‘ Vykonané! Teraz sa Ram spýta Motsera na jeho rodičov… vykonané!“ A neznášal som sám seba zato, že som sa od nich nijako zásadne neodlišoval. To, čo zvyklo bývať pokojnou študijnou rutinou a praxou v rituáloch, sa pomaly zmenilo na nočnú moru. Nudnú nočnú moru.

Moje hodiny cestovania boli osviežujúcimi prestávkami. Keď nepočítam Džervina, Slečna Elyani bola jedinou osobou, s ktorou som sa mohol rozprávať normálnym tempom. Ale nechcel som si radšej ani pomyslieť, akú mala o mne mienku. Prečo by ma nemala vnímať ako nudného spáča, ktorý zriedka pochopil jej vtipy a nikdy nemal nič zaujímavé, čo by jej mohol povedať?

Toto bola črepina, ktorá prebodávala moje srdce. Môj svet sa postupne rozpadával, ale nikam inam som nepatril.

„Zar cestovateľ, zdravím ťa na vrchole štvorca!“

„Kontrolórka Elyani, zdravím ťa na vrchole štvorca!“

„Poďme rovno do svetov trojuholníka!“ prikázala.

Ako zvyčajne, pokúšal som sa predchádzať jej inštrukcie a rýchlo som sa vrhol do striebristého víru, ktorý ma šmahom vyniesol z prechodných svetov a čoskoro som sa ocitol v nádhernom poli hviezd.

„Kontrolórka Elyani, zdravím ťa na dne trojuholníka!“

„Zar cestovateľ, zdravím ťa na dne trojuholníka!“

„Elyani, prečo nikdy nevidím žiadnych bohov, keď ma zoberieš do sfér trojuholníka?“

„Čakala som, kým sa ma na to spýtaš,“ povzbudila ma Elyani, čo ma doviedlo k uvedomeniu, že som jej tú otázku mohol položiť už pred mesiacmi.

Keď vo mne pocítila vlnu smútku, Elyani sa hneď spýtala, „Hej, čo je to s tebou?“

„Som v poriadku. Takže čo mám urobiť, aby som videl bohov? Zakaždým, keď sa pohybujem vo vyšších poliach hviezd, hľadám strážcov, ale zdá sa, že nikdy nenájdem žiadneho, ktorého by som mohol požiadať o vstup.“

„Je to preto, že zvyčajne cestujeme v oblastiach, ktoré sú dosť vysoko, a kde bývajú bohovia neradi vyrušovaní návštevníkmi,“ vysvetlila. „Ale mohla by som pre teba niečo zariadiť, ak chceš.“

Po niekoľkých sekundách ticha sa predo mnou v priestore objavilo jej svetlo.

„Nasleduj ma, cestovateľ!“

Zobrala ma do veľkého zlatého prúdu a vyzvala ma, aby som si na ňom zajazdil.

„Zrýchli!“ prikázala mi, ale vzápätí dodala, „Opatrne!“

„Viem. Pochopil som svoju lekciu.“

„Rýchlejšie, rýchlejšie.“

To nebol žiadny problém v Zákone. Prúd bol masívny, ale mimoriadne stabilný. Čoskoro som spozoroval obrovské oblaky modrého, oranžového a žltého svetla, ktoré sa pohybovali smerom ku mne.

Keď som o nich povedal Elyani, odvetila, „Len choď ďalej vpred.“

„Ale tie oblaky sa rútia rovno na mňa! A veľkou rýchlosťou!“

„Nie, Zar cestovateľ. Ty ideš rovno do nich!“

„Matka Svetla!“ vykríkol som v hrôze.

Ale kým som stihol niečo vymyslieť, narazil som do prvého oblaku.

Polia hviezd okamžite zmizli. Bez akéhokoľvek prechodu som sa ocitol v úplne inej krajine, v zelenom údolí obklopenom zvlnenými kopcami.

„Elyani?“ zavolal som.

„Kde do Podsvetia to som?“ pomyslel som si. Začal som kráčať, ohromený výnimočnou kvalitou svetla, ktoré osvetľovalo údolie. A neboli tu žiadne hmly! Nikdy som nič také nevidel. V kráľovstve, kamkoľvek človek kráčal, bol ponorený v hmlách. Fakt, že som bol obklopený takým ohromujúcim výhľadom, mi otvoril úplne iný stav vedomia. A stromy boli úžasne nádherné. Nielenže žiarili, ale zdali sa byť celé vytvorené zo svetla.

Ďalej som volal, „Elyani! Elyani!“ ale bez odozvy. „To je ono!“ pomyslel som si. „Musel som zase niečo zmrviť a zabil som sa pri tom. Toto musí byť prvá zastávka na Veľkej Ceste, alebo sú to možno Polia Pokoja.“

Neďaleko predo mnou tiekol malý potôčik vody. Keď som k nemu podišiel, ponoril som ruku do jeho krištáľovo čistej vody a napil sa.

„Och, môj Pán Melchisedek! Aká neuveriteľne chutná!“ zvolal som. Potom som si pomyslel, „Ak dokážem piť, tak možno nakoniec ani nie som mŕtvy.“

„Zar!“ počul som ženu zavolať moje meno.

Ale nebol to Elyanin hlas. „Podsvetie Ešte Hlbšie!“ pomyslel som si. „Ak tu poznajú moje meno, potom to musí byť Veľká Cesta. Som mŕtvy.“

Smerom ku mne kráčala žena. Mala oblečené emeraldovo-zelené šaty a po bokoch jej padali vlny červenkastých vlasov. Ako podišla bližšie, omráčilo ma, aká je nádherná.

„Si Elyani?“ odvážil som sa spýtať.

„Nie, som jej priateľka,“ usmiala sa žena. „Moje meno je Marína. Elyani ma poslala, aby som ti povedala, že si tu úplne v bezpečí.“

„Aha?“ to bolo všetko, čo som jej nato dokázal odpovedať. Neodvážil som sa opýtať, kde som, ale žena musela prečítať moje myšlienky. „Si v jednom zo svetov trojuholníka,“ povedala. „Aby si sa vrátil naspäť do Eisraimu, všetko, čo musíš urobiť, je ľahnúť si a zaspať, a Elyani sa o teba postará.“

„Aha?“ Vo vnútri som si pomyslel, „Džervin, viem, že by som nemal, ale aj tak, chcel by som, aby si mi poradil, čo mám povedať tejto osobe.“

„Len si ľahni, Zar!“ povedala Marína.

„Och môj Pán Melchisedek! To je… To je…“ Nikdy v živote som si ani nepredstavoval, že môže existovať také nádherné nebo. Modrá bola taká čistá, taká živá, že moje srdce bolo v šoku a začal som plakať.

Žena si vedľa mňa sadla do trávy. Pomaly prešla rukou cez moje čelo a jemne mi zavrela oči. „Neboj sa, Zar. Vrátiš sa sem — a to skôr ako si myslíš.“

A zaspal som.

Zobudil som sa naspäť v štartovacej miestnosti. Kryt sarkofágu bol odstránený a čakali na mňa dvaja kňazi.

„Och, nie! Zase som zmeškal Elyani!“ pomyslel som si zdesene. Bol to najmenej môj štyridsiaty neúspešný pokus o to, aby som zostal pri vedomí, keď sa vraciam do svojho tela.

Na sekundu som sa posadil. Potom som si ľahol naspäť a zatvoril oči.

Naladil som sa a opýtal sa, akoby ešte pokračovala hodina cestovania, „Elyani, kde som to bol?“

K môjmu veľkému prekvapeniu, odpovedala cez tmu viditeľnú, „Zar?“

„Kde som to bol Elyani, potrebujem to vedieť!“

„Zachytil si letmý pohľad do sveta bohov. Nič viac, nič menej.“

„Elyani, bolo to také krásne. To nebo… nikdy som si nepomyslel, že svet bohov alebo čokoľvek iné v stvorení, môže byť také krásne. Môžem sa tam ešte vrátiť?“

„Som si istá, že z času na čas áno,“ odpovedala Elyani. „Budeš v poriadku, Zar?“

Hlúpo som odpovedal, „Áno,“ a Elyani ukončila rozhovor.

Ale keď som sa vrátil do nocľahárne, dokázal som sa len zrútiť na posteľ a plakať.

Dobrý Artold prišiel a posadil sa po mojom boku. „Po-chvá-le-ný buď Pán Mel-chi-se-dek, Zar, môj pria-teľ v Zá-ko-ne! A-ko sa dnes máš?“ zahuhňal jeho zúfalo monotónny hlas.

„Artold, prosím ťa, nechaj ma na pokoji!“ plakal som.

Prekvapený touto nezákonne nezvyčajnou odpoveďou, Artold odišiel z miestnosti, akoby sa nič nestalo.

Nedokázal som prestať vzlykať.

Trvalo to celé hodiny. Nemal som potuchy, čo sa to so mnou deje. Cítil som sa úplne zdeptaný. Nedokázal som pozbierať silu a pokračovať vo svojich bežných činnostiach.

Zvalený na posteli, s očami zavretými, vcítil som sa do priestoru a zavolal, „Elyani, kde si?“

Cez tmu viditeľnú okamžite prišla odpoveď. „Nie ďaleko, môj priateľ v Zákone. Nie ďaleko.“

„Elyani, čo sa so mnou deje? Prečo sa cítim tak mizerne?“

„Tvoja duša túži po svete bohov,“ povedala jemným hlasom.

„Ako môžem plakať kvôli miestu, ktoré ani nepoznám, Elyani?“

„To je túžba po Svetle, ktorá existuje v každom človeku,“ odpovedala. „Je to ako rana — rana, ktorá pochádza z toho, že sme boli oddelení od Duchovného.“

„Ako to môže tak bolieť?“

„Nič nedokáže bolieť viac ako toto.“

„Tá žena bola bohyňa?“ spýtal som sa.

„Marína? Pravdaže je to bohyňa!“

„Bola úžasne krásna!“

„Zar-ka, všetci bohovia sú úžasne krásni.“

„A to nebo bolo… Prečo tu dole vyzerá všetko tak sivo?“

Nato nemala Elyani žiadnu odpoveď. Len ma obklopila svojou prítomnosťou v tme viditeľnej.

Taká pokojná a nádherná.

„Čo mám teraz robiť?“ spýtal som sa.

„Len si ľahni,“ povedala, „a ja ti pomôžem zaspať.“

Spánok, spánok… stále len spánok!

5.19 Vedený Matkou Svetla

Bolo skoré ráno. Moja trieda kňazov Lososového Rúcha mala vykonať špeciálny obrad pod vedením šiestich našich učiteľov. Vo veľkej kaplnke enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov bola podlaha pokrytá starostlivo upravenými lupienkami kvetov a obilím. Boli tu desiatky kusov ovocia všetkých farieb a najmenej dvesto sviečok.

Moji mladí priatelia začínali byť dobre vycvičení. Každý presne vedel, akú rolu má zohrať, a tak zdĺhavé prípravy prebiehali potichu a hladko — bolo to ako skvelý choreografický kúsok.

Tesne pred západom Slnka sme si všetci posadali na určené miesta a začalo spievanie. Bol to rituál k Matke Svetla, časti Univerzálnej Bohyne, ktorá, ako hovoril Zákon, rozvinula prvé fázy stvorenia. Bola tiež pokladaná za najvyšší princíp súcítenia, tú, ktorá žehná a ochraňuje deti Zákona, teda každú živú dušu v kráľovstve. Boli jej venované niektoré z najúchvatnejších hymien Zákona a tiež niektoré z najohromujúcejších rituálov.

Po ukončení otváracích hymien začali všetci kňazi jednohlasne spievať, „Matke Svetla, dávam, ja dávam,“ a pri každom ‘dávam’ boli do ohňa vlievané vzácne oleje, ktoré vydávali syčivé zvuky a inkantáciám dodávali rytmus a kúzlo. Kombinácia mantier, okultných síl a vysokého odovzdania sa Univerzálnemu Božstvu, vytvorila výnimočne silný a vibrujúci priestor.

„Čistým Vodám, z ktorých vytryskol Oheň, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá spievala Úsvit Stvorenia, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá je Prvotné More a More Bleskov, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá je začiatok i koniec, dávam, ja dávam.

Veľkému Drakovi, Matke Nekonečnej Noci, dávam, ja dávam.

Ženstvu, ktoré je v stvorení, dávam, ja dávam.

Zdroju, z ktorého povstali bohovia, dávam, ja dávam.

Jej, drahocennej podstate moku nesmrteľnosti, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá stojí mimo času, dávam, ja dávam.

Jej, z ktorej sa zrodili hviezdy, dávam, ja dávam.

Prvotnej látke, ktorá bola pred stvorením Zeme, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá bola Mágiou Pradávnych Dní, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá kojí dieťa, dávam, ja dávam.

Jej, ktorá je súcítením a Matkou všetkých bytostí, dávam, ja dávam.

Noci, do ktorej sa vrátia všetci bohovia, dávam, ja dávam.

Nezmerné je tvoje meno, bezhraničná tvoja žiara.

Matke Svetla, dávam, ja dávam.“

Prítomnosť, ktorá sa zniesla ohňovým rituálom, bola masívna. Vyvolala hlboké pohnutie, ktoré vychádzalo z hĺbky mojej bytosti. Niečo v mojom vnútri explodovalo a moje srdce zažiarilo mocným svetlom. Začal som sa cítiť rozľahlý, akoby sa moje telo šírilo na míle okolo svätyne, s mojou hlavou vysoko v hmlách nebies kráľovstva.

„Prosím, Matka, pomôž! Pomôž mi prebudiť sa,“ prosil som celou silou svojho zúfalstva. A v tomto rozšírenom stave som čerpal z obrovských síl a ďalej volal, „Nenechaj ma zostať spiacim! Prosím, Matka, pomôž!“

Prišla odozva. Prítomnosť nekonečnosti obrátila ku mne svoju tvár. A sformovala sa vo mne istota, „Ak zostanem s kňazmi Lososového Rúcha, nikdy sa nestanem prebudeným.“

Bolo to absolútne. Nie ako myšlienka alebo ľudské rozhodnutie, ale ako čistá fontána božsky gigantických rozmerov. Akoby sa čas a jeho tajomstvá skondenzovali do jediného bodu úplného vedenia, v jadre mojej bytosti. Bolo to priezračné, zjavné a definitívne. Keby som zostal s nimi, nikdy by som sa neprebudil.

„No tak potom prekvapme spánok a poďme!“ zareagovala moja čistá fontána. „Vyjdi von!“

Chystal som sa práve urobiť kozmickú chybu?

V tomto vysokom stave mi to nemohlo byť viac ľahostajné.

Tak som to urobil. Urobil som niečo, čo by som len niekoľko mesiacov dozadu považoval za nepochopiteľné. Postavil som sa uprostred rituálu a pomaly kráčal k dverám kaplnky.

Podľa pravidiel mojej kňazskej kasty bolo toto úplne neprijateľné. Opustenie rituálu bez zákonne prijateľného dôvodu bolo urážkou voči bohom. Ale prišlo to ako úplné prekvapenie, ako pre mojich spolužiakov, tak aj pre starších kňazov, ktorý nám ten deň dávali pokyny, a tak, verní svojej náture spáčov, ignorovali môj pohyb. Ďalej spievali svoj rituál, vzývali Bohyňu a vlievali obety do ohňa. A to len pridalo situácii na nereálnosti.

„Môžem vyjsť a už nikdy sa nevrátiť,“ pomyslel som si, „a pre nich, ani pre nikoho iného, to nebude žiaden rozdiel. Iný kňaz zastúpi moje miesto, bude spievať hymny, ktoré by som spieval ja, vykonávať úlohy, ktoré by som vykonával ja a svet bude rovnaký.“ A Matka Svetla mi pošepla, že byť ľahko nahraditeľným pešiakom je jedným z charakteristických znakov spáčov.

Zdalo sa, že čas, kým som dosiahol dvere, sa natiahol na celý eón. Moje vedomie samého seba bolo úplné, bez námahy som si v okamihu všimol každý detail v miestnosti: spôsob, akým každý človek spieval, každé rituálne gesto, ktoré vykonali, každý výraz tváre.

„Títo ľudia sú takí zaspatí! Takí zaspatí!“ zasiahlo ma plné uvedomenie. „Matka Svetla, ochraňuj moju cestu!“

Keď som nakoniec dosiahol dvere, cítil som sa ako iný človek. Nechal som za sebou celú časť svojho života. Prešiel som niekoľko krokov a posadil sa v uličke, hneď pred kaplnkou, kde stále prebiehalo úžasné spievanie.

Počúval som, zvonku.

Črepina z môjho srdca bola odstránená.

Bol som ľahký, voľný, nekonečný.

Po chvíli som zavolal cez tmu viditeľnú, „Džervin! Musím s vami hovoriť. Môžem prísť hneď teraz?“

„To znie vážne!“ odpovedal Džervin. „Príď hneď teraz. Urobím si na teba čas.“

Cestou do enklávy drahokamov mi prebehlo hlavou, že Džervin by nemusel byť práve nadšený z toho, že ma vidí odchádzať z tréningu, do ktorého ma sám prihlásil.

„Matka Svetla, ochraňuj moju cestu!“

Bolo to jasné ako fontána. Potom, ako som mu vysvetlil, čo sa práve stalo, som jednoducho povedal, „Džervin, odišiel som z vyučovania. Je koniec. Už sa tam nemôžem vrátiť.“

Džervin nereagoval. Len sa spýtal, „Prečo?“

„Džervin, oni sú úplne zaspatí! Ak s nimi zostanem, viem, že sa nikdy nestanem prebudeným. Ale je toho viac ako len toto. Z hĺbky seba samého viem, že je pre mňa nesprávne, aby som s nimi zostával. Neviem vysvetliť prečo, ale viem, že musím odísť.“

Džervin sa na mňa pozrel s jedným zo svojich duchaplných úsmevov. „Ohó!“ povedal spôsobom, ktorý mi veľa nenapovedal. „Už vieš, čo budeš robiť ďalej?“

To ma úplne prekvapilo. Vo svete, v ktorom všetci ľudia verili, že ich osud je plne daný od chvíle, keď vyjdú z matkinho lona, táto otázka nikdy nepadla. Keby som bol normálny, nasledoval by som líniu svojich rodičov. Keď som sa stal kňazom, mal som nasledovať pravidlá svojho rádu. Ale teraz…

„Čo chcem robiť ďalej?“ ozval som sa. Tá situácia bola taká čudná, že všetko, čo som mohol urobiť, bolo nechať čistú fontánu, aby prebrala kontrolu.

„Chcem sa prebudiť, Džervin,“ odpovedal som nakoniec.

Džervin, stále sa usmievajúc, sa opýtal, „A čo iné ešte chceš?“

„To je všetko, čo chcem, Džervin, ale modlím sa k Pánu Melchisedekovi, aby ma od vás nezobral.“

Džervinov smiech naznačoval, že bol s mojou odpoveďou spokojný. „A je to tu,“ žartoval, „už sa snažíš vyjednávať s Pánom!“ Potom zvážnel, „Čo si myslíš, že povedia kňazi tvojej kasty, keď sa dozvedia, že si odišiel?“

„Podľa všetkého, nič. Moje správanie nezapadá do žiadnej z ich kategórií. Rovnako, ako keď som zatlieskal Artoldovi pred nosom. Pravdepodobne sa budú správať, akoby sa nič nestalo. Alebo možno budú radšej tvrdiť, že som choromyseľný a nutne potrebujem podstúpiť liečbu.“

„Myslíš, že tým, že si odtiaľ vyšiel, sa ti podarilo prekvapiť spánok?“ pokračoval Džervin.

Prehovoril som z čistej fontány, „Skôr by som povedal, že Matke Svetla sa podarilo prekvapiť mňa!“

„Mm…“ prikývol Džervin. K mojej obrovskej úľave, hľadiac hlboko do mojich očí, vyhlásil, „Máš pravdu, Zar, sú tu pravdepodobne pre teba aj väčšie výzvy ako stráviť ďalších desať rokov v spoločnosti papagájov Zákona.“

Ten okamih dýchal nekonečnosťou. Bolo to jednoduché a nesmierne ako Matka Svetla.

Ale zrazu sa všetko skomplikovalo, keď sa Džervin opýtal, „Čo myslíš, aká kasta kňazov by sa ti hodila najviac?“

Myšlienka, že by sa človek mohol sám rozhodnúť, k akej kaste by sa chcel pripojiť, bola úplne mimo atlantského sveta! Zostal som ticho, nielen kvôli absurdite otázky, ale aj preto, že jednou z vecí, ktoré som chcel najviac z celého kráľovstva, bolo zaslúžiť si nosiť rovnaké hnedé rúcho ako Džervin. Ale jeho rád bol záhadný a pravdepodobne vyhradený pre prebudených ľudí ako Lermon, Majster Esrevin alebo Melchard, vysoký kňaz.

Cítil som nesmierny smútok. „Spôsobili to moje zlyhávajúce pokusy o prebudenie, že som sa stal vyvrheľom?“ opýtal som sa.

„Kto tvrdí, že zlyhávaš?“ odvetil Džervin prudko. „Spomeň si na Zar-ku, keď prišiel do Eisraimu. Čo myslíš, že by urobil, keby Matka Svetla zaklopala na jeho srdce a inšpirovala ho, aby vyšiel von uprostred hlavného rituálu?“

Mohol som sa len usmiať, „Zar-ka by trpezlivo počkal, kým by zjavenie skončilo, ako nejaký druh bolesti hlavy, a potom by pokračoval vo svojej každodennej rutine.“

Džervin sa smial ako dieťa. Zatlieskal rukami rovno pred mojím nosom. „Veľká pravda! Takže už nie si Zar-ka a možno som s tebou úplne nestrácal svoj čas.“

„Už nie som Zar-ka,“ povedal som so slzami v očiach, „ale bolí to, pretože nie som ani nikto iný, a neviem ani, kým vlastne mám byť a či ním vôbec niekedy budem.“

„Tak, tak, syn môj,“ odvetil skalopevný Džervin, „možno by som ťa mohol potľapkať po chrbte, aby si sa cítil lepšie, ale neviem, či by ti to pomohlo. Keď sa človek vydá na cestu prebudenia, musí jednoznačne počítať s možnosťou, že sa nikam nedostane a pokiaľ by nedosiahol svoj konečný cieľ, stratí všetko pohodlie svojho predchádzajúceho stavu, pre nič.“ Hľadiac priamo do mojich očí, Džervin do mňa mierne hustil, „Je to pravda pre teba, rovnako ako to bola, pred tebou, pravda pre mňa!“

Zadržiavajúc slzy, držal som sa čistej fontány.

Potom sa ma, s hlasom pokušiteľa, Džervin opýtal, „Ľutuješ niekedy čas, keď si sa mohol stať vznešeným mužom administratívnych kást, s milujúcou ženou a pohodlným, jednoduchým životom pred sebou?“

Usmial som sa a povedal, „Jednoduchý život, naozaj! Ale ako by som potom zistil, aké nádherné sú polia hviezd? A to, čo som videl v Markiných očiach, by som tiež nespoznal.“

„Áno. Ale teraz, keď si už tieto veci videl, chcel by si sa vrátiť do života v laickom svete? Keby si to chcel, vieš, bolo by to celkom iste možné. Mohol by si sa vrátiť a žiadať svoju vysokú hodnosť, ktorú si si vybojoval v hrách. Mohol by som ti pomôcť. A so všetkými tými vecami, ktoré si sa tu naučil, bol by si medzi ľuďmi ozajstným tigrom. Kniežatá by sa predbiehali, aby ťa mohli mať na svojom dvore.“

„Nikdy!“ zaťal som päste. „Nikdy, nikdy, nikdy! Ak človek nedbá na čistú fontánu, môže ju stratiť a už nikdy nenájsť!“

„Veľká pravda, Zar,“ zasmial sa Džervin, „a vďaka, že si mi to pripomenul!“

Usmial som sa nad tým, že dávam lekciu Majstrovi Džervinovi. Ale moje srdce nebolo šťastné.

„Džervin,“ spýtal som sa, „dáte mi nejaký návod?“

Džervin strávil niekoľko sekúnd intenzívnym hľadením na jednu zo živých stien. Tiež som sa tam pozeral, ale dokázal som vidieť len akvamarínovú žiaru. Potom povedal, „Mám pre teba misiu, Zar. Potrebujem niekoho, kto pôjde zobrať mäkký kameň, zosilňovač poľa. Fior, brat našej svätyne, ho pre mňa istý čas pripravoval. Je to drahocenný predmet. Budeš naň musieť dávať veľký pozor. Fior býva v malej pustovni v horách Lazraimu. Navrhujem, aby si využil túto misiu a urobil si výlet cez viacero pútnických miest v lesoch Nadavanu. Tam si tvoja myseľ môže oddýchnuť a dovoliť čistej fontáne, aby ťa inšpirovala.“

Nedokázal som si predstaviť nič osviežujúcejšie a vzrušujúcejšie.

„Nateraz,“ povedal Džervin, „čo keby si išiel meditovať do kaplnky Pána Ganu? A trochu si oddýchni. Zajtra sa stretneme a dám ti pokyny na cestu.“

Z celého srdca som mu poďakoval. Ale ako som vychádzal, došlo mi, že už nemám miesto, kde by som mohol spať. Alebo som sa mal vrátiť do svojho starého príbytku? Sväté Podsvetie! Dúfam, že nie!

Obrátil som sa k Džervinovi a skusmo sa opýtal, „Oddýchnuť… kde?“

„Mm…“ usmial sa Džervin a súdiac podľa jeho intenzívneho pohľadu a žmolenia brady, tváril sa, že hľadí na magickú živú stenu, kde sa zdalo, že sa toho toľko deje. „Vyjdi na chodbu a choď do druhej miestnosti naľavo. Je to Lermonova izba, ale som si istý, že mu nebude vadiť, keď tam zostaneš, kým je preč. Čo sa týka jedla — len sa ukáž v jedálni vo vedľajšej budove. Poviem im, že si sa sem presťahoval.“

Lermonova izba! V enkláve drahokamov! To znelo ako neuveriteľné povýšenie.

Keď som vyšiel z akvamarínovej komnaty, celý vypleštený, povedal som si, „Dobrý Pán Melchisedek, Matka Sveta a Ďaleké Podsvetie! Keby som to bol býval tušil, odišiel by som z vyučovania už dávno!“

5.20 V Rúchu

Uprostred noci som sa prebudil na prudký nával úzkosti. „Ku akej kaste patrím? Ak som kňaz Lososového Rúcha, potom porušujem Zákon, tým, že si neplním svoje povinnosti.“ Len z myšlienky na tú možnosť ma striasalo. „A ak už nie som kňazom Lososového Rúcha, čím som potom?“

Pre človeka bolo úplne nemysliteľné, aby nepatril k žiadnej kaste!

Ktoré verše Zákona som mal ráno spievať? Ako som mal zdraviť ľudí vo svätyni? Čo som mal mať oblečené? Ako som sa mal pozerať a rozprávať?

Kríza mnou otriasla do najväčšej hĺbky. V kráľovstve nachádzali ľudia svoje korene a svoju identitu v spoločenskej skupine, ku ktorej patrili. Zákon hovoril, „Povahou človeka je povaha jeho kasty,“ a tiež,

„Neboj sa, nepochybuj, človek Zákona!

Len kráčaj cestou svojej kasty,

Zákon sa stará o tých, ktorí sa starajú o Zákon.“

„Som nikto, nič, nikde!“ Cítil som sa ako úplný nepodarok. Plakal som a ťažko vzlykal, neschopný oddýchnuť si. Škaredá črepina bola naspäť v mojom srdci a bola horšia ako kedykoľvek predtým. Závidel som Artoldovi a spáčom Lososového Rúcha, a časť zo mňa si nemohla pomôcť — želala si, aby sa nič z tejto nočnej mory nikdy neudialo.

Keď konečne prišiel úsvit, neodvážil som sa ani vyjsť z miestnosti, lebo som mal strach, že ma uvidia v Lososovom rúchu. A čo keby som stretol niektorého z kňazov Lososového Rúcha? Ani som si nikam nešiel zobrať jedlo, len som sa skryl, až do času, keď som sa mal stretnúť s Džervinom.

Keď som vošiel do akvamarínovej komnaty, Džervinovi netrvalo dlho, kým zistil, že som v ťažkom strese. Ako sa pýtal na moje zdravie, povedal som, „Džervin, myslím, že sa zbláznim, už ani neviem, kto som.“

Džervin ma úplne prekvapil, „A čo ak je to súčasťou tvojho tréningu, Zar? A povedz mi, mimochodom, kým si bol?“

„Bol som Zar, študent kňazov Lososového Rúcha a študent Zákona.“

„Nezmysel!“ odsekol Džervin ostro. „Iba spáči o sebe zmýšľajú takým spôsobom. Si iskra Ducha, mimo všetkých kást, a mimo času a foriem. Môžeš byť kýmkoľvek a môžeš robiť čokoľvek!“

To bolo opäť mimo môjho chápania. Všetko, čo som mohol robiť, bolo držať sa čistej fontány — ktorá, príhodne, priniesla okamžité znovunapojenie. „Á! Čistá fontána!“ pomyslel som si. „Ako to, že som si minulú noc nespomenul, aby som čerpal z jej vôd? Ako som len mohol zabudnúť?“

Naladil som sa na jej čistú vertikalitu a hneď som sa cítil byť ľahší.

Potom sa ma Džervin z ničoho nič opýtal, „Zar, vieš aká je moja kasta?“

Zostal som ticho. Vysokí atlantskí zasvätenci ako Džervin mali privilégium, že nemuseli nikomu odhaliť svoju kastu. Človek sa na nich odkazoval jednoducho podľa farby ich rúcha. Preto bol môj majster ‘Hnedého Rúcha’ a bolo by neprístojne drzé, keby som sa vypytoval na ďalšie detaily.

„Nuž, tak ti prezradím, aká je moja kasta,“ povedal, zanechajúc ma primrazeného a bez dychu. Sotva som dokázal uveriť, že nadišla táto chvíľa. Uzemnený ako gigantický figovník, zvýšil hlas, „Som Džervin, Majstrov Hromu.“

Matka Svetla, bolo to možné?

Majstri Hromu boli legendou. O nich a ich zázrakoch kolovali tie najneuveriteľnejšie chýry. Za stovky rokov vykonali veci, ktoré predčili predstavivosť a zmenili smer histórie. Niektorí z nich sa dokonca zúčastnili zjavenia Zákona! Myšlienka, že by som mohol stáť pred jedným z nich, ma odstavila viac ako čokoľvek predtým.

S očami doširoka otvorenými som musel vyzerať veľmi ohromene. Džervin sa rozosmial, „To máš o svojom učiteľovi takú nízku mienku, že sa pri týchto slovách musíš tváriť tak pochybovačne?“

Pokúšal som sa povedať nie, ale slová sa mi zadrhli v hrdle a zostal som s otvorenými ústami. Navyše, nemal som najmenšiu predstavu, ako zákonným spôsobom osloviť Majstra Hromu.

„Vieš, Zar-ka,“ žmolil si Džervin bradu, „máme tu jeden problém. Osobne si myslím, že keby si strávil niekoľko rokov bez kasty, bolo by to vynikajúce pre tvoj duchovný vývoj.“

Keby som už nebol úplne paralyzovaný, tá myšlienka by istotne spôsobila, že by som lapal po dychu a zvíjal sa v kŕčoch.

„Ale je s tým spojených príliš veľa technických problémov,“ pokračoval Džervin, „a tiež, v tejto časti kráľovstva nie je dosť teplo nato, aby si mohol chodiť neoblečený. Problém je, že naozaj nezapadáš do žiadnej kasty vo svätyni, hoci, keď sa tak na teba teraz pozerám, ‘Modrá kňažka’ by mohla byť presne tým, čo potrebuješ.“

Mne sa to nezdalo vtipné.

„Bola by tu ale jedna možnosť,“ žmolil si Džervin ďalej bradu. „Ale neviem, či by som ti mal radiť využiť ju. Vieš, my, Majstri Hromu, niekedy prijímame študentov. Ako poslednú možnosť by sme mohli zvážiť, že ťa oblečieme do Hnedého Rúcha.“

Matka Svetla, kde som to bol?

Džervin sa na mňa usmial, „Myslíš, že by si sa chcel stať študentom Majstrov Hromu?“

Nútilo ma to potriasť hlavou, „Nie! To nemôže byť!“ Ale potom, držiac sa čistej fontány, okamžite som povedal, „Chcem povedať, áno! Áno!“

Džervin vystrúhal grimasu, „Napriek tomu, čo si môžeš myslieť, nie je to taká ružová vyhliadka. Myslel si si, že byť bez kasty je zlé… nuž, hovorím ti, že byť študentom Majstrov Hromu je v mnohých ohľadoch oveľa horšie! Ak by si sa rozhodol ísť týmto smerom, musím ťa varovať, že ťa tam čakajú tvrdé a bolestivé skúšky.“

Džervin na mňa hľadel, tvrdý ako skala.

Všetka úzkosť a temné myšlienky noci sa prihnali naspäť do mojej mysle. „Strašne rád by som vás nasledoval, Džervin, ale neviem, či som toho schopný,“ fňukal som.

„Nepoučiteľný spáč!“ v jeho hlasne zaznela nekonečná mäkkosť, „Prečo myslíš, že s tebou trávim všetok tento čas?“ S predstieranou tvrdosťou dodal, „A kedy si zapamätáš, že môžeš byť čímkoľvek a môžeš robiť čokoľvek? Tak hovorí Džervin, Majster Hromu a dáva ti Slovo svojej línie. Myslíš si, že je klamár? Odteraz zakaždým, keď budeš o sebe pochybovať, urazíš mňa, aj moju líniu — tým, že odmietaš moje slová!“

Zákonne ohromujúco to znelo.

Džervin sa pozrel priamo do mojich očí a spýtal sa slávnostným hlasom, „Zar, teraz sa ťa prvýkrát pýtam, prijmeš moju ponuku stať sa študentom Majstrov Hromu?“

Bol som príliš zdrvený, aby som dokázal hovoriť.

„Áno!“

Nebol som to ja, kto odpovedal. Bola to čistá fontána.

Džervin hľadel cezo mňa. „Iba ak tretíkrát prijmeš, až vtedy to bude pre teba a pre mňa zaväzujúce. A dovtedy sa toho veľa udeje.“ Nasledovalo dlhé ticho. „Teraz choď naspäť do svojej izby. Na posteli nájdeš hnedé rúcho. Daj si ho na seba a pre Pána Melchisedeka, choď a daj si niečo pod zub, a oddýchni si. Budeš to pred cestou potrebovať.“

5.21 Začiatok nového života v Zákone

Neskôr v ten deň som išiel na lekciu cestovania s Elyani. Džervin ma poučil, že toto je posledná lekcia, minimálne na nejaký čas. Aby som ozvláštnil túto príležitosť, rozhodol som sa ísť do štartovacej miestnosti sám, namiesto čakania na dvoch kňazov-spáčov z liečebných komnát.

Teraz, keď sa všetko tak menilo, nebol som si istý, či ešte vôbec niekedy uvidím Elyani. Bude mi chýbať jej hlas.

Ako som sa motal uličkami svätyne (neznášal som rýchlu chôdzu), prišlo mi na um, že toto je moja posledná šanca uspieť v mojom ‘usilovacom cvičení’ a prekvapiť Bieleho Orla tým, že pri návrate do kráľovstva nestratím vedomie.

Ako som jej mal povedať zbohom?

Ako som mal povedať hocikomu hocičo? Teraz, keď sa farba môjho rúcha zmenila, nevedel som ani ako mám zdraviť ľudí. V posledných mesiacoch som si často myslel, že by som bol ohromne hrdý, keby som smel nosiť hnedé rúcho, pretože Lermon, Esrevin a Melchard boli vysoko prebudení ľudia, ako Džervin. Ale teraz, keď sa to udialo, cítil som sa strašne trápne.

Nevedel som dokonca ani ako mám chodiť! Každý kňazský rád kráčal určitým spôsobom. Tieto veci sa nemuseli učiť, prišli k nim časom a cez éterickú osmózu. A bolo tu tisíc malých vecí, ktoré boli diktované kastou: ako sedieť, ako si vyčistiť hrdlo alebo vyfúkať nos; a dokonca aj ako ísť na záchod!

Nikto mi nepovedal, ako robiť tieto veci v hnedom rúchu. Vďaka tomu som sa cítil ako podvodník.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Lososového Rúcha!“ pozdravil ma kňaz.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zlatý Kyjak Tmavo-Zlatého Rúcha,“ odpovedal som so zákonným úsmevom. Potom, zachvátený vlnou úzkosti, som sa pozrel dole, aby som sa uistil, že som si nezabudol dať na seba hnedé rúcho.

Vďaka Pánu Melchisedekovi, nezostalo na mne nič ružové!

Ale prečo ma potom nazval Zarom Lososového Rúcha?

„Tento Zlatý Kyjak je taký beznádejný spáč!“ pomyslel som si, keď som ho sledoval odchádzať. Vďaka tomuto stretnutiu som sa začal cítiť bezpečnejšie. Ľudia, ktorí ma poznali — nebolo ich veľa — boli takí spáči! Nikto z nich si ani len nevšimne, že farba môjho rúcha sa zmenila.

„Och môj Pán Melchisedek!“ zavolal na mňa hlas naplnený nedôverčivosťou, „Môj malý Zar? Si to ty?“

„Hum… Pochválený buď Pán Melchisedek, Muridji Purpurového Rúcha.“

„Gratulujem ti, synak! Ale ti to pristane!“ malá stará žena ma zobrala za ruky. „Vedela som to. Vedela som, že Džervin robí veľkú chybu, keď ťa posiela k Lososovému Rúchu. Povedala som mu to hneď ten deň, keď si prišiel. Takže nakoniec si zobral k srdcu radu prorokyne Muridji!“

„Hum… áno… A ako sa máš, môj priateľ v… Chcem povedať, áno, Muridji Prorockého Rúcha.“

„Som taká šťastná, syn môj!“ a vo svojej radosti sa múdra žena Zákona postavila na špičky a pobozkala ma na líce.

Očervenel som. Bolo to prvýkrát, čo ma niekto pobozkal, odkedy som sa rozlúčil s rodičmi, keď som odchádzal do školy.

„Všetci vo svätyni budú takí šťastní!“ Muridji bola vo vytržení. „Nemôžem sa dočkať, kým to poviem svojim priateľom.“

„Eee?“

„Nechám ťa už ísť. Musíš mať strašne veľa práce. Kňazi Hnedého Rúcha sú vždy takí zaneprázdnení. Ale keby si niekedy niečo potreboval, neváhaj prísť a požiadať ma. Vieš, Muridji pozná všetkých vo svätyni.“

Po tejto priateľskej výmene som opustil uličku a zostúpil do chodieb pod svätyňou, ktoré sa podobali na katakomby. Do štartovacej miestnosti to bola dlhšia cesta, ale mal som plno času. A tam dole bolo také ticho.

5.22 Kostra v sarkofágu

Bol tu koniec lekcie. Zákerná ťažoba efektu piesočníka ma premáhala.

„Nie! Nebudem spať!“ trval som na svojom odhodlaní a recitoval som si verše knihy Maveron, ktoré ma Lermon naučil.

„Zo všetkých potrieb, potreba spať je najneodolateľnejšia.

Niektorí dokážu odolať túžbe.

Niektorí dokážu odolať hladu a dokonca smädu.

Niektorí dokonca dokážu odolať smrti.

Ale kto dokáže odolať spánku?

Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie.“

Cítil som sa ťažší a ťažší.

Vo vnútri som volal, „Pomoc! Pomoc! Džervin, pomoc!“

Priestor okolo mňa bol hustý a temný. Čierne zabudnutie bolo také neodolateľné, že výzva sa zdala byť neuskutočniteľnou. Na sekundu som bol v pokušení vzdať to.

„Nie! Pomoc! Prosím, pomoc!“

Ale kto dokáže odolať spánku?

Podľahni… ťažobe!

Spánok, ako hanebné zviera, ma volal do svojho náručia.

Podľahni… ťažobe! Podvoľ saaaaa….

Túžba po spánku bola taká nesmierna, že som už nebol sám sebou a zápas sa zmenil na bolesť.

„Pomoc! Kde je moje telo? Keby som tak vedel nájsť svoje telo!“

Každé vlákno mojej bytosti ma bolelo. Stalo sa to neznesiteľným.

Ale kto dokáže odolať spánku?

Zhromaždil som všetky časti seba samého a vydal zúfalé volanie, „Ó, Matka Svetla, pomóóóóc!“

Z diaľky zareagoval čudný hlas. Bol taký slabý, že som najprv nepočul, čo povedal.

„Ktokoľvek si, pomôž! Prosím pomôž! Nenechaj ma upadnúť do bezvedomia.“

„Priestorová Matica, prístup udelený,“ zašepkal hlas. „Zahájte cestovanie podľa cieľa.“

„Moje telo!“

V okamihu som bol naspäť vo svojom tele.

Bolesť bola taká mučivá, akoby každý jeden sval bol spaľovaný tisíckami do červena rozpálených ihiel.

Otvoril som oči. Plasový sarkofág bol zavretý.

Skúsil som pohnúť rukami, ale tak veľmi to bolelo, že som bol nútený zo seba vydať tlmený výkrik. To spustilo hlasný záchvat kašľa, ktorý vyvolal atak trhavej bolesti v prsných svaloch.

Ale čo ak už Elyani odišla?

Žmýkajúc z posledných síl, napoly som sa v sarkofágu posadil a začal rukami a hlavou odtláčať ľahký kryt.

Elyani a jej priateľka Seyani boli na ceste von. Keď počuli kašľanie, rýchlo sa otočili a užasnute hľadeli, ako sa kryt hýbe.

Stále prskajúc, podarilo sa mi vystrčiť hlavu zo sarkofágu.

S ohromeným úsmevom na tvári, Elyani prišla a pomohla mi odtlačiť kryt. Postavila sa vedľa mňa.

Posadil som sa, dychčiac a vzhliadol nahor k nej.

Nastalo zaujímavé ticho.

„Slečna, Elyani… Naozaj som sa chcel poďakovať…“ bol som prerušený prudkým záchvatom kašľa. Keď sa mi ho nakoniec podarilo ovládnuť, ledva som dýchal, „Ďakujem za všetok čas a starostlivosť… Bolo mi cťou…“ Ale kašeľ opäť prevládol.

Elyani, ktorá stála tak blízko, že by sa ma mohla dotknúť, na mňa hľadela — bledého ako mŕtvolu, chudého ako kostru a kašľajúceho ako filosteropa.

Počkala, kým chytím dych, potom spustila zákonnú odpoveď, „Zbohom, priateľ môj. Zákon nás k sebe priviedol, teraz nás od seba oddelí…“ Ale nedokončila to, sama sa prerušila. Zanechala formálny hlas a iba povedala, „Aj pre mňa to bolo veľmi dobré, Zar,“ a darovala mi úsmev.

Nádherný úsmev, žiarivý a teplý ako Biely Orol.

Vďaka nemu som zabudol kašľať. Nevedel som, čo mám ešte povedať.

Na chvíľu ani Elyani.

Pravdaže, nehľadeli sme jeden druhému do očí. To by bolo nezákonné.

Slečna Seyani taktne čakala.

„Gratulujem k Hnedému Rúchu,“ povedala Elyani.

„Ďakujem,“ prikývol som.

Váhala ešte niekoľko sekúnd a potom rýchlo dodala, „Už veľmi dlho sú Hnedé Rúcha a Biele Orly priateľmi. Zbohom, priateľ.“ Otočila sa a odchádzala.

Seyani ju nasledovala.

Čakal som ešte zopár sekúnd, pre prípad, že by sa vrátili.

Potom som sa zvalil do sarkofágu.

„Hnedé Rúcho, hej!“ radostne som luskol prstami. Ale vyvolalo to ďalší záchvat kašľa.

5.23 Tírta výlet

Prvé pútnické miesto, ktoré som mal na svojej ceste do hôr Lazraimu navštíviť, bolo malé jazierko na čistinke, v južnej časti lesov Nadavanu.

Keď som tam došiel, prvou vecou bolo, že som sa na seba pozrel vo vode. Zar Hnedého Rúcha! Sotva som dokázal uveriť, že je to pravda. Iba pred pár dňami som bol Zar, študent rituálov. A teraz… kým presne som vlastne bol?

To bola otázka, ktorú Džervin navrhol, aby som si kládol počas svojho putovania. A nechcel, aby som sám seba definoval podľa obrazu akejkoľvek kasty, dokonca ani Majstrov Hromu (čo bolo len správne, keďže som si naozaj nedokázal predstaviť seba samého ako jedného z nich).

„Môžeš byť čímkoľvek, môžeš robiť čokoľvek,“ pokúšal som sa znovu a znovu si opakovať. Ale mal som veľký problém tomu uveriť. „Čistá fontána môže byť čímkoľvek. Čistá fontána môže robiť čokoľvek.“ To už dávalo mojej duši zmysel.

Ako som pomaly postupoval na sever, začal som si zvykať nato, že sa vidím oblečeného v hnedom a zvláštna atmosféra tírt zo mňa zmyla smútok posledných týždňov. Bol to pre mňa zážitok, že som mohol prespávať v stromových domoch. V blízkosti pútnických miest ich bolo vždy plno. Boli obklopené bohatými ovocnými sadmi plnými krásneho ovocia pripraveného ukojiť hlad pútnikov. A vďaka dobrej práci siete energetických polí, počasie bolo stále príjemné.

Nakoniec som dosiahol prvé výhonky hôr Lazraimu; volali sa tak, pretože sa tiahli zo severu z kraja Lazéry, až na juh, kraj Eisraimu. Pustovňa brata Fiora nebola veľmi vysoko v horách, no predsa, keďže som bol pomalý chodec, mi trvalo celý deň, kým som tam došiel. Krajina bola veľmi inšpirujúca. Ako som stúpal vyššie, hmly boli redšie a niekedy som mohol vidieť až niekoľko sto metrov pred seba.

Miesto som dosiahol pri západe slnka. Múdra jaskynná konštrukcia so svojou stromodomovou fasádou, ktorá pripomínala priečelie svätyne, bola rozkošná. Fior, ktorý vycítil môj príchod, ma čakal pri vchode portálového štýlu. Bol to malý tučný postarší muž so žoviálnym úsmevom a preriedenými vlasmi. Oblečené mal obnosené tmavošedé rúcho. Vrúcne ma privítal, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha, učeník Majstra Džervina! Aké pekné vidieť zase návštevníka!“

Po krátkej a zákonnej výmene ma zobral na rýchlu prehliadku pustovne, ktorá bola vytesaná oveľa hlbšie do skaly, ako sa zdalo zvonka. V priestrannej vstupnej hale bola chodba, ktorá viedla do viacerých izieb. Kamenné steny boli potiahnuté plasom, takže robili z jaskynnej stavby zákonné obydlie so živými stenami.

Potom ako mi dal čudný horúci odvar z horských bylín, brat Fior ma zobral dozadu do jednej z miestností. Tam ležal, vzácny kameň vajcovitého tvaru, asi jeden a pol centimetra dlhý, spočívajúci na kamennom oltári uprostred miestnosti. Bol to jeden z tých želatínovitých kryštálov, ktoré sa používali na čerpanie energie z polí.

Fior vyzeral byť so svojou prácou dosť spokojný. „Budeš sa musieť o túto vec dobre postarať, chlapec môj. Trvalo mi niekoľko mesiacov, kým som ho dokončil.“

„Naozaj sa o kameň dobre postarám, Majster Fior. Mám ho niesť vo svojej taške?“

„V špeciálnej škatuľke, ktorú ti dám zajtra.“ Dlho nehybne stál, aby som si mohol plne vychutnať ovocie jeho práce.

„Používal si niekedy takýto kameň?“ spýtal sa.

„Nikdy som nepoužil žiadny mäkký kameň, Majster Fior.“

„Kameň tohto kalibru dokáže robiť mimoriadne veci,“ napoly zašepkal tónom, akoby hovoril o niečom zázračnom.

„Ako napríklad rozprávať sa s ľuďmi cez kanály tmy viditeľnej?“ opýtal som sa.

„To dokáže hocijaký bežný kameň. Ale ten, ktorý máš pred očami, dokáže z polí čerpať oveľa väčšie sily. Mal by si sa opýtať Majstra Džervina. On o tom vie veľa. A zhromaždil okolo seba tím vynikajúcich expertov na výrobu kameňov, niektorých z najlepších mužov celého kráľovstva. Už si niekedy stretol úžasného Majstra Vlnka?“

„Nie.“

Keď videl moju úplnú neznalosť, brat Fior už radšej nič viac nehovoril.

Pripravil bohatú večeru, ktorú sme v tichosti jedli. Potom mi ukázal moju izbu.

Ako som zaspával na svojom lôžku, myslel som na Elyani. Odkedy som opustil svätyňu, jej nádherný úsmev bol stále so mnou.

Uvidím ju ešte niekedy? Tá otázka ma neopúšťala celú cestu. Niekoľkokrát som sa s ňou pokúšal hovoriť cez tmu viditeľnú, ale neúspešne. Uvažoval som, či by kameň brata Fiora dokázal vytvoriť spojenie.

„Elyani?“ naladil som sa a pokúšal sa spočívať na energii kameňa.

Výsledok bol okamžitý. Otvoril sa hlasový kanál.

„Elyani?“ zavolal som.

Počul som neznámy hlas, ako kričí, „Čo je toto? Niekto sa snaží vlámať do poľa našej kaplnky! Mám spustiť obrannú procedúru?“

„Nie, počkaj!“ ozval sa Elyanin hlas. Potom ma oslovila, „Zar, nemám teraz čas sa s tebou rozprávať, prosím, odpoj sa. Ozvem sa ti neskôr.“

Okamžite som nechal spojenie padnúť.

Podaril sa mi ďalší trapas?

Ráno, potom ako som dojedol obrovské raňajky, ktoré predo mňa brat Fior navŕšil na stole, som stál vonku pred jaskynným obydlím a pozoroval hmly. Počas noci pršalo a otvorená krajina bola nahradená bežnou atlantskou hmlou.

Keď bolo všetko pripravené, brat Fior ma zavolal do miestnosti s oltárom. Sledoval som, ako umiestnil mäkký kameň do malej plasovej škatuľky, ktorej vnútro bolo pokryté hrubou tmavočervenou zamatovo hladkou výstelkou.

„Plasové pole blokuje vyžarovanie mäkkého kameňa, aby nikto nemohol zaregistrovať, že ho nesieš,“ vysvetlil Fior. „Teraz počúvaj, chlapec môj, minulú noc som počul, ako si vyskúšal mäkký kameň na diaľkovú komunikáciu. To bolo v poriadku, pretože si bol tu, ale dávaj veľký pozor, aby si nič také nerobil, keď budeš na ceste. Ak by si z ľubovoľného dôvodu aktivoval kameň alebo otvoril škatuľku, riskoval by si, že budeš odhalený, čo by z teba urobilo cieľ zlodejov. Na svojej ceste s nikým nehovor, a keď dosiahneš Eisraim, choď rovno za Džervinom. Mäkký kameň pred nikým nespomínaj. Jasné?“

„Áno, brat Fior!“

„A teraz choď, chlapec môj, a nech je Pán Melchisedek s tebou!“

Zákonne som mu poďakoval za jeho pohostinnosť a za jedlo, ktoré mi vložil do tašky a pustil som sa na cestu dole z hôr. Poháňaný vážnou povahou svojej misie, kráčal som rýchlejšie ako zvyčajne. Trvalo mi len pol dňa, kým som dosiahol lesy Nadavanu! Odtiaľ som trávil svoje dni tým, že som sa vciťoval do duchov stromov, občas som si spomenul na Pána Ganu, občas som rozmýšľal, čo má pre mňa Džervin v zálohe ako ďalšie. Spával som v skrytých kútoch lesa, stromovým domom som sa vyhýbal z obavy, že stretnem iných pútnikov.

Jeden večer, keď som bol asi na polceste do svätyne, som naďabil na skvostné jazierko — nebola to jedna z tírt, o ktorých som počul, ale aj tak to bolo veľmi inšpirujúce miesto. Rozhodol som sa, že sa tam utáborím a po večeri pozostávajúcej zo zrna a bobúľ som zaspal, s hlavou na svojej taške.

Každú noc som sa uistil, že taška sa dotýka môjho tela, takže nikto nemohol škatuľku zobrať bez toho, aby ma zobudil. Pravdaže, bola len malá šanca, že by ma tu niekto našiel, v týchto lesoch som bol stratený, kráčal som už celé dni bez toho, že by som stretol ľudskú dušu. Ale aj tak, človek nemôže byť nikdy dosť opatrný v Zákone! Rozhodol som sa, že bude lepšie, ak použijem tašku ako vankúš.

Toto bolo prvýkrát, čo som spal so škatuľkou tak blízko svojej hlavy. Vzišli z toho čudné následky. Celú noc som mal tie najbizarnejšie a najživšie sny a vízie, akoby pre mňa prorokoval celý zbor Modrých kňažiek. V mojej mysli sa hromadili nezvyčajné obrazy. Inokedy sa mi zdalo, že cestujem sférami a stretol som Bieleho Orla. Išlo to takto bez prerušenia až do úsvitu. A predsa, keď som sa zobudil, necítil som sa ani trochu unavený! Práve naopak, bol som nabitý energiou a v radostnej nálade.

Zhodil som zo seba svoje rúcho a rozbehol sa do jazierka. Vydávajúc pritom hlúpe hlasné zvuky, dočvachtal som sa do sviežej vody a zaplával som si, ďakujúc Pánu Melchisedekovi za toto nádherné ráno v Zákone.

Ale ako som plával, stalo sa niečo nečakané. Hlasnejšie ako kedykoľvek predtým, počul som Elyanin hlas, ako ma volá: „Zar, Zar, dávaj si pozor! Hrozí ti nebezpečenstvo!“

Snažil som sa jej odpovedať, ale bez úspechu. Nevedel som nájsť sféru, z ktorej prichádzal ten hlasový kanál.

Bolo v jazere nejaké nebezpečné zviera?

Vody boli rovnako pokojné, ako boli čisté.

Naladil som sa na čistú fontánu a opýtal sa sám seba, „Čo by prebudený urobil v tejto situácii?“

Mysľou mi preblesla zrejmá odpoveď, „Škatuľka! Čo sa deje so škatuľkou?“ Pozbieral som všetky sily, rýchlo som preplával k brehu a plnou rýchlosťou som bežal naspäť k svojim veciam.

Tašku som našiel otvorenú, všetko jedlo rozhádzané po zemi a škatuľka bola preč!

„Och, nie!“

Udrel som sa päsťou do hrude a zreval pod zahmleným nebom, „Nie! Nie! Och, môj Pán Melchisedek! Toto nie!“

V zlomku sekundy mi bolo všetko jasné. Spať s hlavou na škatuľke bola základná chyba. Bez toho, že by som si bol toho vedomý, aktivoval som mäkký kameň, ktorý pritiahol pozornosť zlodeja. Moje zosilnené sny prebiehali po celú noc, takže nájsť ma zrejme nebolo preňho ťažké.

Rýchlo som sa obliekol. Držiac sa čistej fontány, zostal som smrteľne ticho, načúvajúc zvukom, ktoré by mi naznačili, ktorým smerom sa zlodej vydal.

Ale les bol dokonale tichý a pokojný. Nezačul som ani najmenší šum vetra. Iba v diaľke bolo počuť spievať niekoľko vtákov.

Hľadal som po zemi stopy, ale žiadne som nedokázal nájsť. Bežal som jedným smerom, potom iným, počúval a hľadal indície.

Nič som nenašiel.

Nakoniec som sa žalostne zrútil tvárou na machovitú pôdu a plakal som. „Zobuď ma z tejto nočnej mory, Pane, neopúšťaj ma!“ Vzlykal som, mlátil som päsťou do zeme a modlil sa k Pánu Melchisedekovi, aby tento deň nikdy nenastal.

Bola to priepasť.

Čierne zúfalstvo.

Žiadna cesta von.

„Tentokrát som skončil.“

Hanba bola taká veľká, že som si nevedel predstaviť, že by som mal ísť späť za Džervinom alebo zavolať Elyani.

Vôbec po prvýkrát som myslel nato, že si zoberiem život.

Podľahni… ťažobe!

Pomaly, kráčal som do jazera.

Moja myseľ sa zakalila ako stojaté vody temného Podsvetia.

Môj život sa javil ako neprístojný sen. Zlyhal som, keď som sa mal stať verejným služobníkom v Šeringe. Zlyhal som, keď som sa mal stať kňazom Lososového Rúcha. A teraz som zlyhal na misii, ktorá by ma možno doviedla k tomu, aby som sa stal študentom Majstrov Hromu.

„Umri s ľahkosťou,“ hovoril Zákon. „Niť, ktorá púta deti kráľovstva k ich telu, je voľná.“ Už napoly mimo, pomaly som kráčal do vody, pripravený utopiť sa a ukončiť túto agóniu.

Čo na tom? Bol som ľahko nahraditeľným pešiakom, naozaj.

Kalná voda ma volala.

Voda mi siahala po hruď, keď sa prejavila čistá fontána.

„Čistá fontána, moja krásna,“ pomyslel som si, „želám si, aby som ťa bol počúval ráno, predtým ako som skočil do vody ako idiot v Zákone.“

„Tak prečo ma potom nepočúvať teraz?“ odpovedala múdrosť čistej fontány. „Tým, že sa zabiješ, zradíš svojho majstra a opustíš priateľov, ktorí ťa potrebujú.“

„Kto by potreboval hlupáka ako som ja? Všetko, čo dokážem, je spôsobiť katastrofu môjmu majstrovi a zahanbiť svojich predkov!“

Nastalo napäté ticho.

Pohol som sa ďalej.

Ale ako mi voda dosiahla po ústa, ukázal sa mi úžasný symbolický obraz. Letel ku mne Biely Orol bohov a volal, „Pomoc, Zar! Pomôž mi!“

Obraz bol taký živý, že ma vytrhol zo zákernej strnulosti, do ktorej som sa potápal. Vôbec po prvý raz som si dokázal preložiť obraz z veštby. Bolo to priehľadné, jasné.

„Elyani!“ Nebol tu ani tieň pochybnosti. „Elyani má problémy!“

Ocitol som sa na križovatke osudov. Na jednej strane bol malý Zar-ka. Topil sa. Jeho vedomie bolo pohltené nečistými priestormi. Na druhej strane bol rozhodný muž kráčajúci naspäť do Eisraimu, pripravený čeliť osudu v Hnedom Rúchu.

„Elyani! Nechcem, aby si zomrela!“

Hĺbka.

Nejasný šum.

Niečo vo mne cvaklo. Netušil som prečo alebo ako.

Malý Zar bol mŕtvy. Stal som sa mužom v Hnedom Rúchu.

Vypľul som z úst vodu a začal sa brodiť naspäť k brehu. Pozbieral som zrno rozsypané po zemi a hodil ho do tašky. A bez toho, že by som si aspoň vysušil svoje rúcho, vydal som sa na cestu späť do Eisraimu.

Celou silou svojho vedomia, ktorú som dokázal pozbierať, volal som cez tmu viditeľnú: „Elyani! Idem naspäť. Čakaj na mňa! Čokoľvek sa deje, čakaj na mňa.“

Neprišla žiadna odpoveď.

5.24 Prekvapenia

Keď som prišiel do Eisraimu, vydal som sa rovno do Džervinovho apartmánu, a potom, ako som mu zákonne zložil poklonu, som mu hneď oznámil, že som stratil kameň.

Džervin zavrel oči a držal si hlavu.

Niekoľko sekúnd bol ticho, potom sa na mňa neisto pozrel, „Chceš povedať, že dokážeš urobiť takú obrovskú chybu a pozrieť sa mi potom do očí a hovoriť so mnou takýmto spôsobom?“ povedal bez hnevu.

Nevedel som, čo si počať s takou reakciou. Myslel tým, že moja neschopnosť bola prekonaná hrubou aroganciou?

Prehovoril som zo srdca, „Džervin, potom ako som sa takmer zabil, nechal som Zar-kov smútok vo vodách jazera. Čistá fontána ma inšpirovala. Teraz už nie je čas na plač, ale treba napraviť škody. Prišiel som vás poprosiť o návod, ako by som mohol získať kameň naspäť alebo urobiť nový. Ale sú tu ešte naliehavejšie problémy. Keď som to už chcel vzdať, prišiel ku mne Biely Orol bohov a informoval ma, že Slečna Elyani je vo vážnom nebezpečenstve. Žiadam si vaše povolenie ísť a opýtať sa na jej zdravie.“

Džervin na mňa prekvapene hľadel, ťahajúc si bradu. „Čo sa stalo so Zar-kom? Kde je môj malý fňukajúci chlapec?“

„Možno už nie je takým malým chlapcom,“ vzdychol som si. „Ale neviete niečo o Slečne Elyani?“

„Videl som ju len pred dvoma hodinami. Žiari, ako vždy.“

To mi prišlo ako prekvapenie. Bol som výslovne presvedčený, že nad slečnou Bieleho Orla visí veľké nebezpečenstvo. Zostal som ticho.

Keď videl, aký som zmätený, Džervin navrhol, „Prečo jej nezavoláš? Veď už si sa zoznámil s kanálmi tmy viditeľnej, či nie?“

Poslúchol som rozumnú radu a zavolal ju. Vo svätyni boli polia také silné, že na prístup k hlasovému kanálu nebol potrebný žiadny mäkký kameň.

Elyani okamžite odpovedala, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar, muž Zákona, čo môžem pre teba urobiť?“

„Ste v poriadku, Elyani?“

„Zákonne samozrejme v poriadku. A čo ty? Pred tromi dňami som mala o teba veľké starosti. Dostal si môj núdzový signál?“

„Dostal, vďaka Pánu Melchisedekovi. Žiaľ, nebol som dosť múdry nato, aby som ho dokázal zužitkovať. Ale povedzte mi, prosím, ešte raz, je všetko v úplnom poriadku? Prišiel ku mne Biely Orol a…“ tam som sa zastavil, lebo mi prišlo na um, že som si jednoducho mohol víziu nesprávne vyložiť.

„Mám sa tak zákonne dobre, ako sa len zákonne dá, Zar. Spýtaj sa Džervina. Nedávno ma videl.“

Zákonne som ukončil rozhovor.

Cítil som potrebu sadnúť si. Teraz bola rada na mne, aby som si držal hlavu v rukách.

Môj parádny rozmach a moja odvaha rýchlo mizli, pochybnosti o sebe samom sa vracali. Impulz ma odviedol od jazera a zachránil mi život. A ten impulz sa teraz ukázal byť ilúziou.

Čo potom zostalo?

„Ja neviem, Džervin, neviem!“ Nenápadne do mňa vkĺzala známa príchuť zúfalstva. „Neviem, či to niekedy dotiahnem až k prebudeniu. Zdá sa, že je tam taká priepasť. Možno nato nakoniec nie som vhodný a realita je, že si musíte nájsť iného kandidáta. Už som vyplytval veľa vášho času. Nevidím žiadnu známku toho, že by som vám mohol byť niekedy užitočný.“

„Myslíš si, že s tebou niečo nie je v poriadku?“ spýtal sa Džervin.

„Povedal by som, že prinajmenšom niekoľko vecí! Pre začiatok, som… nikto. Cítim sa ako nič, úplne ako vzduch. Nie je vo mne nič pevné, o čo by som sa mohol oprieť. Moje odhodlanie je bezvýsledné. Moje myšlienky sú naivné a plytké. Moje videnie neexistujúce. A po všetkých tých rokoch vo svätyni, stále nie som schopný správne vysvetliť ani jeden obraz veštby!“

„Nuž, syn môj, tento druh uvedomenia je začiatkom múdrosti! Ak sa dobre pozrieš na spáčov, všimneš si, že nikdy na sebe nevidia nič zlé. Nedokážu si dokonca ani predstaviť, že by niekedy mohli byť iní, ako sú teraz. Vedia, že jedného dňa im ošedivejú vlasy a vypadajú zuby, ale nevedia si predstaviť, že by v nich mohla prebehnúť nejaká iná zmena ako len starnutie. Pozri sa, akú dlhú cestu si prešiel!“

Džervin bol taká veľká duša!

Želal som si, aby som mu mohol poďakovať alebo možno sa s ním zasmiať (obzvlášť sa mu rátalo, keď som sa dokázal smiať na vlastnej biede). Ale klesal som do mútneho víru, akoby ma vody jazera nakoniec predsa len dostali. „Jedinou vecou, ktorej som sa naučil, je chuť porážky,“ zašepkal som a rozplakal sa.

„Tú chuť dobre poznám, syn môj, oveľa lepšie ako si myslíš,“ odvetil Džervin mäkkým hlasom. Potom sa, k môjmu úplnému prekvapeniu, opýtal, „Teraz, Zar, prišiel čas, aby som sa ťa druhýkrát opýtal — prijmeš moju ponuku stať sa študentom Majstrov Hromu?“

V horšej chvíli to už prísť nemohlo!

Ohromený, postavil som sa a pozrel naňho, „Prečo by ste ma chceli?“

„To je na mne, aby som rozhodol. Odpovieš mi?“

Z očí sa mi rinuli slzy. „Keď počúvam vo vnútri, neverím, že niekedy budem mužom, akého potrebujete.“

„Nezmysel!“ zareval na mňa Džervin. „V tejto chvíli počúvaš len zúfalstvo! Zobuď sa, muž Zákona!“ Použijúc takmer Hlasovú intenzitu, projektoval na mňa, „Zar, môžeš byť čímkoľvek, môžeš robiť čokoľvek!“

Hlas ma vytrhol zo skľúčenosti. Slávnostným tónom som sa ho opýtal, „Džervin, veľký prorok a znalec budúcich udalostí, naozaj veríte, že sa prebudím?“

„To je len na tebe, Zar! Archívy času nemôžu držať pred-záznamy takých udalostí, pretože prebudenie je aktom slobodnej vôle. Keby mená tých, ktorí sa prebudia, boli napísané vopred, potom by nebolo žiadnej slobodnej vôle.“

Čo iné som mohol urobiť ako naladiť sa na čistú fontánu?

Opäť som sa ocitol na križovatke osudov.

Ležali predo mnou dve dráhy času — dva rozdielne životy, oba ma očakávali. Na jednej strane ma kalný vír ťahal smerom k nekonečnému putovaniu. Na druhej strane stál Zar Hnedého Rúcha, pevný ako skala. Nemohol som vykročiť jedným smerom bez toho, aby som opustil druhý.

Kto rozhodol?

Kto rozhodol, keď som bol v jazere?

Narástla vo mne vlna, „Áno, chcem sa stať študentom Majstrov Hromu.“

Džervin prikývol, vítajúc ma vysoko vo svetle.

Bolo to vrúcne, nádherné a úplne neznáme.

„Položím ti túto otázku tretí a poslednýkrát, Zar, potom to bude pre teba a pre mňa zaväzujúce. Dovtedy sa ešte veľa udeje,“ vyhlásil slávnostne.

Pri pomyslení na ‘ešte veľa’ ma striaslo. Uvedomil som si, že Džervin nikdy nehovoril veci len tak do vetra.

Tentokrát som prehovoril nie zo zúfalstva, ale z toho, čo mi pripadalo ako čistá objektivita. „Džervin, naozaj neviem, čo mám ďalej robiť. Myslím, že som vyčerpal všetky svoje zdroje.“

Majster Hromu sa rozrehotal tak nahlas, že som sa sám musel usmiať, napriek tomu, aký som bol zničený. A stále sa smial. A smial.

Až kým nenastalo veľké vnútorné otvorenie.

Akvamarínová komnata sa premenila na úžasnú svätyňu naplnenú svetlom a prítomnosťou.

Všetko zastalo. Džervin a ja sme sa stali jedným.

Chvíľa večnosti.

Majster Hromu na mňa prenášal niečo zo svojej sily.

„Zar,“ povedal nakoniec, „tvoj tréning sa sotva začal! O niekoľko dní ti oznámim, čo bude ďalej.“ Vzbudilo to vo mne zvedavosť, ale Džervinov tón jasne naznačil, že mám počkať.

„Teraz…“ Džervin nasadil žartujúco-vážny hlas, „teraz ti musím niečo povedať.“

Intonácia bola nezameniteľná — na moju hlavu malo spadnúť niečo neočakávané. Zľahka som skrčil hlavu medzi plecia, očakávajúc úder.

„Zlatý Kyjak, vysoký kňaz Ganu, pred desiatimi dňami opustil svoje telo,“ začal Džervin. „Ako vieš, budúci týždeň bude oslava Tridsiatichtroch Víťazných Bohov, tých, ktorí sú oslavovaní, pretože zvíťazili nad azúrami, starodávnymi temnými silami. Teraz, keď už Zlatý Kyjak nie je medzi nami, majstri kaplniek Melchisedeka potrebujú iného experta v Ganovej múdrosti, aby vykonal obrad na budúco týždňovej oslave. Povedal som im, že ty si ich človek.“

Moje oči doširoka otvorené, hrdlo stiahnuté, „Ale ja neviem nič o Ganových oficiálnych rituáloch! Ako ste im to mohli povedať?“

Džervin na mňa vystrúhal grimasu, „Nepovedal som to presne tak! Len som navrhol, aby sa opýtali orákula, či to môžeš byť ty a orákulum povedalo áno. A pozri sa, aký si… zakaždým, keď sa vyskytne nejaká malá výzva, začneš zase fňukať!“ A zasmial sa.

„Ale! Ale… Džervin, to vôbec nie je smiešne. Čo ak domastím rituál pre Pána Ganu?“

Džervin ukázal prstom smerom k nebesiam a povedal, „Je to jeho problém! Koniec koncov, on odpovedal áno cez orákulum. Ak sa chceš sťažovať, prosím sťažuj sa jemu, nie mne!“

Sladké Podsvetie! Kto iný v kráľovstve ako Džervin by si robil takéto žarty?

5.25 Pošlite ich do pekla, a nebudú vedieť, ako vám poďakovať

Gang! Gang! Gana!

Vďaka nebesám bohov, statočný starý Gana-Gerent mi bol na pomoci! Múdry muž Zákona poznal naspamäť všetky rituály Pána Ganu a šesť dní bolo plno času nato, aby som sa naučil všetky hymny, ktoré som mal spievať. Zúrivo som nacvičoval, začínajúc každý deň pred úsvitom a zaplavil som svoje vedomie bohovou hlavnou mantrou: Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam. To, že som trávil v malej kaplnke toľko času, bolo božské riadenie. Čím viac som spieval, tým viac som miloval Pána Ganu.

Bol tu len jeden problém. Súčasťou obradu bolo, že som mal tancovať. Lebo Pán Gana je medzi bohmi známy ako veľký tanečník. Človeku by stačilo vidieť ho pohybovať rukami a dokázal by upadnúť do extatického tranzu.

Gana-Gerent vydal zo seba to najlepšie, aby ma naučil pohyby Ganovho rituálneho tanca, ale len s priemernými výsledkami.

Keď ma prvýkrát videl nacvičovať, rozrehotal sa, „Zar Hnedého Rúcha, máš šťastie! Pán Gana je v siedmych sférach známy pre svoj zmysel pre humor. A na rozdiel od iných bohov, veľmi zriedka preklína tie ľudské bytosti, ktoré ho uctievajú nesprávnym spôsobom!“

Jeho poznámky mi pripadali len mierne upokojujúce.

Po polhodine vyčerpávajúceho cvičenia sa stal Gana-Gerent netrpezlivým, „Je to preto, že si príliš chudý. Nikdy nebudeš vyzerať ako tanečník. Vieš o tom, však?“

„Tak čo urobíme, múdry muž Zákona?“

„Pohybuj len rukami,“ navrhol.

Usiloval som sa, aby boh inšpiroval moje ruky.

„Stále to nie je ono, ale je to oveľa lepšie,“ pripustil Gana-Gerent. „Ale nemôžeš skúsiť hýbať rukami rýchlejšie? Gana je rýchly boh. Všetko robí božsky rýchlo. Teraz skús vyskočiť.“

Vyskočil som, ako som najlepšie vedel.

Gana-Gerent sa opäť rozrehotal, „Neboj sa, môj chlapec. Som si istý, že to vyjde, keďže ťa Gana menoval cez veštbu. Tí, ktorí boli vybraní bohmi, vždy uspejú.“ A poradil mi, aby som nadobro skončil so všetkými tanečnými cvičeniami. „Len sa počas obradu nechaj inšpirovať bohom,“ doporučil mi.

Nasledujúc jeho radu, sústredil som sa na recitácie hymien a modlil sa k bohu o inšpiráciu.

Oslava Tridsiatichtroch Víťazných Bohov prebehla ako sen. Ocitol som sa na veľkom pódiu v spoločnosti jedných z najuznávanejších kňazov Eisraimu. Bolo zapálených tridsaťtri ohňov a rituály boli úžasné. Vďaka Matke Svetla, neodpadol som! (Bolo to ľahké, pretože som musel celý čas vykonávať obrad.) Čo sa týka tanečnej časti, všetko prebehlo v poriadku. Stalo sa to, že keď som mal tancovať, obecenstvo bolo v príliš hlbokej duchovnej koncentrácii nato, aby si všímalo, čo sa deje na pódiu. A keď som sa neskôr pýtal Gana-Gerenta, čo si myslel o mojich pohyboch, povedal, že počas tejto časti rituálu mal radšej zavreté oči.

Počas osláv som zhromaždil najkrajšie kusy ovocia, ktoré boli ponúknuté tridsiatimtrom bohom. Keď bol zavŕšený posledný obrad, uložil som ich všetky do veľkého koša, ktorý som ešte ozdobil listami a kvetmi.

Nasledujúci deň som zaniesol kôš Džervinovi. A pozdravil som ho spievaním veršov Zákona — nie ako papagáj, ale zo srdca.

Keď som skončil, zatvoril oči a zvolal, „Všetka sláva učiteľovi!“ a poslal milujúce myšlienky Orestovi, ktorý bol jeho majstrom v Hnedom Rúchu.

„Všetka sláva učiteľovi!“ povedal som. „Tentokrát som vás neprišiel o nič žiadať, Džervin, iba povedať ďakujem. Ďakujem vám, že ste mi dovolili slúžiť Pánu Ganovi, ďakujem za hnedé rúcho a ďalších sto ďakujem za všetko ostatné.“

Nejaký čas sme udržiavali očný kontakt a bola tam plnosť.

Nakoniec Džervin prerušil ticho, „Teraz, teraz… mám nejaké dobré správy, ktoré sa ti nebudú páčiť a nejaké zlé správy, ktoré ťa urobia veľmi šťastným. Začnem tými dobrými. Zariadil som pre teba stretnutie s istými mojimi priateľmi. Nazývajú sa Synovia Draka. Sú to mimoriadne mocní zasvätenci. A navyše dosť originálni. Som si istí, že ti budú pripadať… zaujímaví.“

To znelo vzrušujúco, obzvlášť prihliadajúc k tomu, čo to vyžadovalo, aby Džervin niekoho pokladal za originálneho. Ale jeho ďalšia veta prišla ako studená sprcha, „Ale vec, ktorá sa ti nebude veľmi páčiť je to, že žijú dosť ďaleko a nemôžem tam ísť s tebou.“

„Ako ďaleko?“

„V kraji Červenej Zeme, na juhu.“

Z Eisraimu to trvalo aspoň tri týždne, kým človek dosiahol piesočné púšte Červenej Zeme.

Zhlboka som sa nadýchol, „Ako dlho mám zostať so Synmi Draka?“

„Nuž, synak, to závisí od teba. Ak ti to tam dole dobre pôjde, zaberie to istý čas.“

„Sto dní?“ opáčil som.

„Skôr niekoľkokrát sto dní.“

Keď videl, že zadržiavam slzy, Džervin hneď dodal, „Ale nie stokrát sto dní!“

Niekoľkokrát sto dní znelo ako stovky dlhých časov! Majster Džervin mal pravdu, tá správa sa mi nepáčila.

„Ako sa volá to miesto, kam musím ísť?“ spýtal som sa.

„Svätyňa Vulkána, tiež známa ako svätyňa Draka. Dejú sa tam mimoriadne veci, zázraky, ktoré by si si len ťažko dokázal predstaviť. Synovia Draka sú veľkými zasvätencami Podsvetia.“

„A čo odo mňa chcete, aby som v tej svätyni robil?“

„Mm…“ Džervin si vzdychol a začal vysvetľovať. „Spomínaš si na svoje slová, keď si sa vrátil z pustovne brata Fiora? Opísal si sám seba ako… nehmotného. Nuž, tak to bol veľmi prezieravý vhľad, synak. Je tu istá…“ Džervin starostlivo vyberal slová, „istá hustota, ktorá v tebe chýba. Aby si bol schopný so mnou pracovať a pridať sa k Majstrom Hromu, musíš sa stať pevným ako skala.“

Potichu som prikývol. Presne som rozumel, čo sa snažil povedať. „Ak toto je to, čo sa odo mňa žiada, aby som mohol s vami pracovať, rád pôjdem, Džervin,“ povedal som hlasom, ktorý neznel ani trochu rád.

„Teraz,“ povedal Džervin s nádychom kúzelného vtipu, „ti poviem zlé správy — časť, ktorá sa ti bude páčiť. Skôr ako budeš môcť odísť do svätyne Draka, musíš podstúpiť prípravnú cestu, krátky zostup do Podsvetia. Tam dole je zopár dosť hnusných miest a vôbec sa mi nepáči myšlienka, že ťa musím žiadať, aby si tam zostúpil. Ale musíš dôverovať môjmu slovu, ukáže sa to ako veľmi nápomocné v tom, čo máš urobiť ako ďalšie.“ Chvíľu počkal a potom doplnil zvyšok, „A Slečna Elyani bude tvojím sprievodcom.“

Keď videl, ako sa mi tvár rozsvecuje radostným úsmevom, Džervin si ma doberal, „Ja som to vedel! Takí sú dnes študenti! Pošli ich do svätyne, aby sa pripravili na Polia Pokoja — plač a škrípanie zubov! Ale pošli ich do pekla a nevedia, ako ti poďakovať!“

Džervin naraz zvážnel. „Teraz, mladý muž, dávaj pozor! Na zostup budeš musieť byť poriadne pripravený, lebo to nebude žiadny svätý deň Zákona. Elyani a ja sme zodpovední za inštruktáž. A ďalšia vec: keď sa vrátiš, spýtam sa ťa tretí a poslednýkrát, či sa chceš stať študentom Majstrov Hromu. Ak povieš áno, stane sa to pre teba a pre mňa zaväzujúcim.“

„Uch, och!“ pomyslel som si. „Zakaždým, keď sa to doteraz udialo, dopadol som úplne katastrofálne. Čo domastím teraz?“

5.26 Pripravený zomrieť

Keď som došiel k portálu ženského krídla, privítala ma malá bacuľatá žena oblečená v bielych šatách Bieleho Orla. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha! Som Slečna Pepni Bieleho Orla,“ usmiala sa. Skôr ako som mal čas odpovedať, otočila sa a povedala, „Nasleduj ma!“ A dala sa do rýchleho kroku.

„Tak preto sa Hnedé Rúcha priatelia s Bielymi Orlami,“ pomyslel som si, ako som sa za ňou ponáhľal. „Rýchlo sa hýbu!“

Dobrý Pán Melchisedek, aká len bola táto časť svätyne komplikovaná! Bolo tu toľko točitých a rozvetvujúcich sa chodieb, ktoré navyše vyzerali všetky rovnako, že som pochyboval, či niekedy budem sám schopný nájsť cestu späť. Zabralo to aspoň dvadsaťpäť minút, kým sme došli na malé vnútorné nádvorie, kde na mňa čakala Elyani.

Pepni odišla a ja som pozdravil svoju inštruktorku cestovania, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Elyani, vysoká kňažka Bieleho Orla.“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar Hnedého Rúcha,“ vyčarila svoj jedinečný úsmev.

Bolo to prvýkrát, čo som sa na ňu mohol naozaj pozrieť. V recepčnej hale som bol príliš prekvapený a vyplašený, a v sarkofágu zase príliš chorý a vyplašený. Tentokrát som bol iba vyplašený.

Sotva som s ňou nadviazal očný kontakt (bolo by to nezákonné), akurát toľko, aby som si vryl do pamäti jej hnedé oči. Jej pohľad bol jasný a inteligentný — to najmenšie, čo by človek očakával od niekoho, kto je desivo prebudený. Jej kučeravé hnedé vlasy sa nedotýkali pliec, ktoré šaty jej rádu ponechávali napoly odhalené. Jej pokožka žiarila — najskôr nejaké kúzlo, ktoré sa kňažky naučili od veľkej magičky Teyani. A vyzerala tak mlado!

„Gratulujem k tvojej nominácii na vysokého kňaza Ganu,“ povedala, aby začala rozhovor. „Bola som sa pozrieť na ohňové rituály k tridsiatimtrom víťazným bohom. Tvoj výkon bol vynikajúci.“

„Hum…“ dúfal som, že ma nevidela tancovať.

„Spôsob, akým si tancoval, bol taký odlišný od štýlu Zlatého Kyjaka,“ povedala. „Pripadal mi fascinujúci.“

„Och môj Pán Melchisedek!“ pomyslel som si. „Keby som tak bol viac cvičil!“

„A čo tvoja púť do lesov Nadavanu? Páčila sa ti?“ spýtala sa.

„Nič menšie ako katastrofa, Slečna Elyani. Potom ako som prijal váš núdzový signál v jazere…“

„Viem, viem,“ prerušila ma. „Zar, pozri si toto miesto, páči sa ti?“

Vo vnútri nádvoria bola tá najzákonnejšie rozkošná záhradka, s vysokými vavrínmi a trávnikom, ktorý bol fialový od myriád malých fialiek.

„Nádherné! Toto je miesto, kde prebiehajú zostupy do Podsvetia!“

„Nie je to zvyčajné miesto,“ povedala, „vybrala som ho pre teba. Tu v sebe živé steny držia zvláštne sily. Keď som bola dieťa, často som sem zvykla chodievať a schovávať sa na nádvorí.“

„Boli ste veľmi mladá, keď ste prišli do svätyne?“

„Narodila som sa vo svätyni,“ usmiala sa.

„Tak možno preto som vždy sto líg za vami, Slečna Elyani! Keď som cestoval sférami, nebolo pre mňa vždy ľahké sledovať vaše pokyny.“

„Ale veď ti to išlo tak dobre! Bola to radosť, sledovať tvoj pokrok, Zar.“

Pozvala ma, aby som sa s ňou posadil na fialový trávnik.

Ak mala byť mojou inštruktorkou, možno to bolo nakoniec zákonné, aby som s ňou udržiaval očný kontakt. Želal som si, aby ma to bolo napadlo, opýtať sa Džervina na tento dôležitý bod etikety. Zatiaľ som hľadel viac cez ňu, ako na ňu.

„Zar, tentokrát ťa nezoberiem na pekné miesto,“ Elyani vystrúhala grimasu. „Keď som tam išla sama, bola som z toho… bola som z toho dosť chorá. A tak ma Džervin požiadal, aby som sa o teba postarala, počas zostupu a po ňom.“

„Ďakujem, Majster Džervin,“ poslal som láskavú myšlienku do enklávy drahokamov. Začal som uvažovať, čo za Podsvetie sa deje v tých sférach. „Slečna Elyani, poviete mi ako vyzerá Podsvetie?“

„Podsvetia sú smetnými košmi Zeme. Všetky odporné veci, všetka bolesť, ktorá je príliš ťažká nato, aby ju ľudia nosili vo svojich srdciach, všetok smútok a všetko súženie padá tam dole. Spomeň si na verše Zákona,

„Ten smútok, ktorý som pochoval vo svojom srdci a zabudol naň,

Opäť sa s ním stretnem na ceste cez Hádes.“

Stále som bol viac zvedavý než sa strachoval, „A čo mám robiť, keď tam budem?“

„Kým si tam dole, nemôžeš robiť nič,“ odpovedala Elyani. „Ale musíš sa držať svojho symbolu, aby si nestratil Ducha.“

„Ako by som mohol stratiť Ducha?“ opýtal som sa naivne. Ale keď som si spomenul na výprasky, ktoré som dostal v posledných mesiacoch, povedal som, „Áno, je mi jasné. Je veľa spôsobov, ako môže človek stratiť Ducha, všakže?“

Elyani ma obklopila svojou jemnou prítomnosťou, „Máš za sebou ťažké obdobie, však?“

Prikývol som. Na krátku sekundu — takú krátku, že nebolo možné, aby to bolo nezákonné — sa naše pohľady stretli.

Také vrúcne.

„Vieš, stať sa kňažkou Bieleho Orla tiež nebolo vždy ľahké,“ povedala.

„Akými vecami sa zaoberajú kňažky Bieleho Orla? Je to prísne tajné alebo mi to môžete povedať?“

„Zrejme obidve,“ povedala a čakala na otázku.

Matka Svetla! Ona a Džervin si boli takí podobní! Niekedy som uvažoval, či nie je jeho dcéra.

„Povedzte mi napríklad,“ hneď som sa spýtal, „čo bola najťažšia vec, akú ste kedy museli urobiť?“

Elyani odpovedala bez zaváhania, „Zostúpiť do Podsvetia!“

Preglgol som a želal si, aby som jej túto otázku nebol položil.

Keď videla moje znepokojenie, Elyani rýchlo pokračovala, „Kňazstvo Bieleho Orla môžeme prebrať inokedy. Teraz sa sústreďme na zostup. Ako pôjdeš dole, stretneš ľudí a sily, kvôli ktorým sa budeš cítiť… nepríjemne. A vytryskne z teba mnoho skrytých emócií — smútok a pochybnosti. Kvôli nim môžeš stratiť cestu.“

Namierila prst na moje srdce, „Toto je tam dole hlavným nebezpečenstvom — že stratíš cestu! Ak stratíš cestu, môžeš tam zostať uviaznutý veľmi, veľmi dlho. Všetko zamrzne. Horšie ako smrť! A tak tvoje inštrukcie sú:

Stále kráčaj a drž sa symbolu!

Nikdy nezastav na ceste!

Nikdy nekráčaj naspäť, nikdy sa neobzeraj naspäť!“

„Stratili ste cestu, keď ste išli tam dole?“ spýtal som sa.

„Áno,“ povedala.

Spomínajúc si na to, ako bezpečne som sa cítil, keď som cestoval pod jej vedením, zostal som zmätený, „Ako sa môžem stratiť, keď vás budem nasledovať?“

„Problém je, že v Podsvetí môžeš byť sprevádzaný len po istý bod. Potom už musíš cestovať sám. Pretože človek je v týchto sférach vždy sám. Každý človek. Vždy.“

Táto cesta vyzerala každou minútou čoraz menej príťažlivo.

„Je tu jedno tajomstvo,“ povedala Elyani. „Aby si si udržal niť a nestratil cestu, musíš si vybrať symbol, ktorý má pre teba ozajstný význam a stále naň myslieť. Nech vidíš čokoľvek, nech sa ti v mysli vynorí akákoľvek spomienka alebo myšlienka, stále si musíš pamätať symbol. Musíš sám sebe sľúbiť, že sa naň upneš a nedovolíš nikomu a ničomu spôsobiť, že naň zabudneš.“

„Aký druh symbolu by som si mal vybrať?“

„Niečo, čo má pre teba skutočný význam. Niektorí ľudia, namiesto symbolu, myslia na prítomnosť svojho učiteľa alebo niekoho, koho milujú a záleží im na ňom. Môžeš sa tiež vedome rozhodnúť pre niečo, na čo upneš svoju myseľ. Musíš nájsť niečo, kde je najmenšia šanca, že to zabudneš.“

Nemal som predstavu, čo také by to mohlo byť. A čoraz menej a menej som si veril. „Elyani… v úlohách, ktoré pre mňa Majster Džervin v posledných rokoch určil, som nebol príliš často úspešný. Prečo by som nemal opäť zlyhať?“

„Mm… Vieš, čo robí Slečna Teyani, keď niektoré z jej kňažiek hovoria takéto veci?“ Elyani zvýšila hlas, „Kričí na nich ‘Takto rozprávajú spáči! Si Biely Orol alebo biela hus? Zobuď sa, žena Zákona!‘“

Usmial som sa. Hlasná imitácia jej vyšla veľmi dobre. „Pochybnosti…“ zamumlal som.

„Teyani hovorí, že časť teba, ktorá má pochybnosti a rada fňuká, je časť, ktorá sa túži vrátiť do stavu úplného spáča.“

To znelo ohromujúco pravdivo. Musel som zastať a porozmýšľať.

„Nuž, potom asi potrebujem byť prebudený,“ zvolal som, zamyslene zamračený.

„V poriadku,“ povedala. A kričala na mňa, „Zar, takto rozprávajú spáči! Zobuď sa, muž Zákona! Si Majster Hromu alebo hnedé kura?“

Takže ona vedela o Majstroch Hromu!

Že na mňa kričala, ma tak omráčilo, že sa Slečna Elyani rozosmiala.

„Možno som…“ v mojej mysli sa do výšky týčila predstava hnedého kuraťa a prerušila mi tok myšlienok.

Elyani sledovala reakciu na mojej tvári, aby sa mohla rozhodnúť, čo ďalej.

„Dobre! Dobre!“ zvýšil som hlas, „Zabudnite na to, čo som povedal! Nepôjdem do Podsvetia ako hnedé kura. A pôjdem tak rýchlo, že budem naspäť ešte skôr, ako si Pán Gana stihne uvedomiť, že jeho vysoký kňaz zmizol pod fialkami.“

„Mm…“ bolo všetko, čo povedala. Zmenila tému, „Mimochodom, Zar, jedna z kňažiek Bieleho Orla bude zostupovať v rovnakom čase ako ty. Volá sa Vivyani.“

„Naozaj?“ povedal som, „Aké zákonne nádherné! Možno sa tam dole aj stretneme!“

„Nepravdepodobné!“ Elyani vystrúhala grimasu.

Jediný človek, ktorého som kedy videl robiť takéto ksichty, bol Džervin.

„Nikto sa tam dole s nikým nikdy nestretne,“ pokračovala. „Sú tam len osamotené tiene, ktoré stále hľadajú iné duše, ale nikdy žiadne nenájdu.“

Obávajúc sa ďalšej vlny represií, keď dovolím týmto slovám, aby ma dostali, doširoka som sa usmial a povedal, „To znie skvele, Slečna Elyani, už sa neviem dočkať! A ako dlho trvá zostup?“

„Niekoľko dní alebo možno niekoľko týždňov.“

Ďaleké Podsvetie! Niekoľko týždňov? Takmer som sa zase zadrhol.

„To budem niekoľko týždňov ležať na trávniku?“ opýtal som sa.

„Nie. Tu začneš, aby posledný obraz, ktorý si so sebou zoberieš, bol krásny. Posledná vec, ktorá je s tebou, keď zomieraš, s tebou zostane navždy. A po niekoľkých hodinách bude tvoje telo prenesené do tejto miestnosti,“ ukázala na jedny z dvoch dverí, ktoré sa otvárali z nádvoria. „Budeš ležať na špeciálnom matraci zo vzácnej vlny naplnenom bylinami, ktoré dokážu kúzla ako za Pradávnych Dní, keď bola Zem svieža a ľudia mladí. Nebudeš sám. Ďalší taký matrac tam bude pripravený pre Vivyani, aby som sa mohla starať naraz o vás oboch.“

„Stretnem sa s Vivyani?“

„Pravdaže, hneď ako sa vrátiš! V tejto chvíli prechádza prípravným tréningom. Ona zostúpi deň po tebe. Uvidíme, kto z vás sa vráti skôr!“ A s iskrou v očiach dodala, „Je to od Vivyani naozaj pekné, že ťa nechá začať o deň skôr. Ale pravdaže, mohlo by to byť potom pre teba trápne, keby sa vrátila skôr ako ty.“

„O to nemajte strach, Slečna Elyani!“ znovu som nahodil svoj optimistický úsmev. „Mám za sebou dostatok prípravného tréningu v strápňovaní svojej línie.“

Zakaždým, keď som ju počul smiať sa, cítil som sa silnejší.

5.27 Predbežná smrť

„Je veľkým paradoxom, že čím viac zomieraš, tým živším a prebudenejším sa stávaš,“ začal ma Džervin pripravovať, ako sa mám správať v Podsvetí.

„Na umieraní je oveľa viac, ako si ľudia myslia. Keď zomieraš, musíš sa všetkého vzdať. To vytvára stav úplného otvorenia, v ktorom je možné čokoľvek. Páni Osudu ťa môžu nasmerovať na novú dráhu. Bohovia ti môžu venovať neočakávané dary. Duchovná iskra v tebe sa môže rozhorieť. Niekto, kto nikdy nezomrie, by bol ako kura, ktoré sa nikdy nevyliahne zo svojho vajca.“

Ako som rozmýšľal nad obrazom liahnuceho sa hnedého kuraťa, Džervin pokračoval, „Ale umieranie môže prebehnúť mnohými spôsobmi. Keď ťa Matka Svetla primäla, aby si odišiel od Lososového Rúcha, časť teba umrela. Keď si sa rozhodol neutopiť sa v jazere, ďalšia časť teba umrela. A predtým, keď si cestoval vo sférach, podstúpil si niekoľko smrtí bez toho, že by si si to všimol.“ Džervin do mňa zabodol svoj pohľad, „Ako sa tvoj Duch bude prebúdzať, umieranie sa stane stálym stavom otvorenia, ktoré prináša viac radosti ako slová dokážu vysloviť.“

Sila za jeho slovami prebudila v priestore akvamarínovej komnaty bzučivú vibráciu.

„Takže to najlepšie, čo si môžeš zo zostupu zobrať (odhliadnuc od toho, že sa vrátiš naspäť!), je ponoriť sa do smrti ako zasvätenec, s pozitívnym prístupom radosti a otvorenia sa nekonečnosti, namiesto odporovania každému kúsku rozpadu a dezintegrácie. Ale súčasne sa musíš držať svojho symbolu, aby si nestratil cestu.“

„Aký symbol by som si mal vybrať, Džervin?“

„Dám ti k tomu radu. Symbol, s ktorým začneš svoj zostup, nemusí byť vhodný nato, aby ti pomohol nájsť cestu späť na povrch. Tajomstvom je, nájsť nový symbol v čase veľkého otvorenia, keď exploduje tvoje malé ja. Vtedy sa ti z tvojho najhlbšieho vnútra odhalí nový symbol, a preto bude mať silu previesť ťa aj cez pustatinu Podsvetia.“

„A čo mám robiť, ak stratím cestu?“

Džervin do mňa dôrazne vtĺkal, „Nesmieš stratiť cestu! Ak by si ju stratil, nebola by žiadna záruka, že by ťa niekto dokázal priviesť naspäť, takže ty nestratíš cestu! Lermon tam išiel pred tebou, ja pred ním, a môj učiteľ a iní predo mnou. Nikto z nás nestratil cestu a nestratíš ju ani ty.“

„Ale Elyani stratila cestu,“ poukázal som na fakt.

„Takmer, to je pravda, a preto tak nástojila, aby sa o teba mohla starať.“

„Mm…“ pomyslel som si, „ona nástojila!“

„Ale kňažky Bieleho Orla majú veľmi prísne pravidlo,“ pokračoval Džervin. „Musia zostúpiť v hodine pred novom, keď Podsvetie otvára svoje najhlbšie a najhrozivejšie miesta a všetky duše v jeho chladných útrobách prežívajú najtemnejšie zúfalstvo. Ty, na druhej strane, zostúpiš jeden deň pred novom, vďaka čomu bude cesta ľahšia. Ale dávaj si pozor! Do Podsvetia nevedú žiadne ľahké cesty.“

To všetko ma zanechalo zamysleného. „Ako sa mám pripravovať?“ spýtal som sa nakoniec.

„Uvažuj nad tým, o čom sme sa dnes rozprávali. Starostlivo si vyber svoj symbol. A stráv viac času s Elyani. Bude to vynikajúce pre tvoj duchovný vývoj.“

Zamračil som sa. Čo do Podsvetia tým myslel?

Zrejme to, že ju mám pozorne sledovať a usilovať sa stať tak desivo prebudeným ako je ona.

Bez akéhokoľvek dôvodu sa Džervin rozosmial.

5.28 Zostup

Bolo skoro ráno, deň pred novom. Tentokrát prišla po mňa k portálu ženského krídla samotná Slečna Elyani. Ako som ju nasledoval cez labyrint chodieb, opýtal som sa, „Mal by sa človek cítiť nejako špeciálne, keď sa chystá na zostup?“

„Nie. Teraz nie je zákonný čas strachovať sa!“ odpovedala.

Tak fajn. Moja myseľ bola dosť prázdna. Nič zvláštne sa vo mne neodohrávalo. Cítil by som väčší strach, keby som bol menší spáč?

Aby odviedla moju pozornosť, Elyani povedala, „Vivyani bola potešená v Zákone, keď sa dozvedela, že Džervinov študent s ňou bude hibernovať v rovnakej miestnosti. Teší sa, že sa stretnete, keď sa vrátiš. Vieš, ona ja taká malá radostná duša.“

„…a musím sa ponáhľať a prísť naspäť v rozumnom čase,“ povedal som, „inak nemusí mať trpezlivosť čakať na mňa. Viem.“

„Teba som učila cestovaniu, ale ju nie,“ povedala Elyani žartujúcim hlasom. „Musíš ma urobiť hrdou a vrátiť sa pred ňou!“

Hnedé kura ako som ja, aby porazilo kňažku Bieleho Orla v cestovaní… to by som od prekvapenia len tak kukal!

Došli sme na jej nádvorie. Pozorujúc voňavé malé fialky, ktoré husto pokrývali trávnik, opýtal som sa, „A čo mám teraz robiť?“

„Choď do kúpeľne!“ Z dvojice dverí, ktoré sa otvárali z jej nádvoria, ukázala na tie napravo.

„Je o mňa naozaj postarané!“ pomyslel som si. Keď som sa vrátil naspäť, opýtal som sa jej. „Aká pekná izba! Tam bude uložené moje telo?“

„Nie, to je moja izba. Ty a Vivyani budete v druhej,“ ukázala na dvere naľavo.

Želal som si, aby som sa bol lepšie prizrel.

„Poď a sadni si na trávu,“ povedala, „mám pre teba niečo na pitie.“

Sadol som si blízko nej, na koberec fialových kvetov a zobral si veľký pohár, ktorý mi podávala. Keď som zbadal mliečnu tekutinu, usmial som sa, „Biely nápoj, samozrejme! Čo iné?“ a začal som piť. Ale odvar bol taký pikantný, že som sa skoro zadusil, „Čo je toto?“

„Dračie mlieko,“ povedala otvorene. „Prísne tajné a úplne magické. Zachráni ti život, tak ako ho zachránilo mnohým iným. Ak sa vrátiš naspäť naozaj rýchlo, zvážim, či tebe a tvojej línii neprezradím recept.“

„Slečna Elyani, ak by ma niečo mohlo motivovať, tak toto určite!“ donútil som sa prehltnúť magický nápoj.

Zabralo to nejaký čas.

Keď som skončil, musel som nahlas vyfúknuť niečo z toho ohňa.

„Teraz,“ povedala, „ťa chcem požiadať o láskavosť. Vieš, že posledná vec, ktorá je v tvojej mysli pri umieraní, je nesmierne dôležitá. Zákon hovorí, že s tebou zostane navždy. Tak ja by som chcela, aby si si zobral so sebou túto záhradu. Mohol by si sa na ňu naozaj dobre pozrieť, prosím?“

Jednoducho som nemohol uveriť tomu, čo sa dialo v mojom tele po vypití dračieho mlieka. V bruchu mi tancovali ohnivé jazyky a v každej bunke svojho tela som cítil mravčenie. Pocítil som taký nával energie do hlavy, že by som mohol skákať a revať. Bolo dosť zvláštne, že napriek tomu som cítil, že sa pohybujem len s ťažkosťami.

Pozbieral som sa a nasledoval Elyanine pokyny.

Začal som s vavrínmi naľavo a pomaly otáčal hlavu.

Elyanine oči žiarili viac ako kedykoľvek predtým.

Bolo to dračím mliekom? Úplne som zabudol, že s ňou nemám udržiavať očný kontakt.

„Budeš si pamätať moju záhradu?“ usmiala sa.

Taký nádherný úsmev. Vrúcny.

„Elyani,“ povedal som po minúte alebo dvoch, alebo snáď po troch, „veľmi sa mi začína točiť hlava a počujem hlasné syčivé zvuky.“

„Neboj sa, toto všetko je pri dračom mlieku úplne normálne. Len si ľahni a hlavu si daj sem,“ povedala a ukázala mi kam.

Sotva som cítil svoje telo. Musel som sa odvliecť na miesto, ktoré mi Elyani ukázala a zvalil som sa na chrbát.

Elyani cezo mňa prehodila bielu plachtu a sadla si na zem, za moju hlavu. Svojím najláskavejším hlasom sa opýtala, „Si pripravený?“

Pohliadol som hlboko do jej očí, „Nech si ma Biely Orol zoberie!“

Opätovala môj úsmev. Potom položila ruky na dve brány umiestnené na spánkoch a vykonala rýchly zákrok, ktorý ma projektoval mimo tela, do tmy viditeľnej.

Jasnosť mojej mysle bola okamžite obnovená.

V priestore som začul Elyanin hlas, „Aký je tvoj symbol?“

„Začnem s Džervinovým cestovným symbolom,“ odvetil som, „a neskôr si možno vyberiem iný.“

Začiatok zostupu bol podobný cestovaniu, aké som podstúpil predtým, s jednou odchýlkou — bol tu pocit klesania. Po krátkom čase som počul Elyani povedať, „Teraz opúšťame tmu viditeľnú a prekračujeme okraj Podsvetia,“ ale zatiaľ som nezaregistroval príliš veľkú zmenu.

Dovtedy som padal nadol veľmi miernou rýchlosťou. „Teraz pôjdeme dole šachtou,“ poučila ma Elyani.

Zrazu to bolo ako voľný pád. Trval menej ako tri minúty, ale urazili sme obrovskú vzdialenosť.

Elyanin hlas bol stále so mnou, „Len pomaly. Dobre sa okolo seba poobzeraj.“

Tento priestor bol odlišný od sfér, v ktorých som cestoval predtým. Atmosféra bola studená a tma hustá — nič také ako astrálna žiara prechodných svetov.

„Zoberiem ťa do inej šachty,“ povedala po chvíli Elyani.

Nasledoval ďalší voľný pád. Zaniesol ma do ešte studenších a tmavších priestorov.

„Dobrý Pán Melchisedek, Elyani, nikdy som si neuvedomil, že priestor môže byť taký tmavý!“

„Ako sa cítiš, môj priateľ Hnedého Rúcha?“

„Ako pred výzvou, slečna Bieleho Orla. Tentokrát nechcem byť spáčom. Počuli ste už o knihe Maveron?“

Elyani zareagovala citátom, „Deň spiaceho je temnotou. Temnota prebudeného je dňom. To znie presne ako to, čo potrebujeme, nie?“

„Dávaj si pozor, čas sa blíži!“ odcitoval som naspäť, držiac sa čistej fontány.

„Teraz sa musíš rýchlo pohybovať nadol, zo šachty do šachty. Buď pripravený, bude to trochu hádzať.“

Padal som a padal, pohltený zlovestnou temnotou. Zdalo sa, že to pokračuje už strašne zákonne dlho, hoci rovnako ako vo vyšších sférach, cítil som, že čas tu beží inak ako v kráľovstve.

Nakoniec sme pristáli na mieste, ktoré vyzeralo ako veľká, slabo osvetlená jaskyňa.

„Sme tu, Zar,“ povedala Elyani.

Už som nepadal a nedokázal som sa vznášať. Musel som kráčať. Niečo ma okamžite zarazilo a zastal som, aby som zavolal Elyani, „Čistá fontána… už ju necítim!“

Nasledovala pohotová odpoveď, „Stále kráčaj, Zar! Nikdy nezastav na ceste!“

Ako som začal opäť kráčať, vysvetľovala, „Odpadne z teba mnoho vecí, jedna po druhej. Takto to v Podsvetí chodí.“ Po chvíli sa spýtala, „Ako sa cítiš?“

„Ťažký. Ale myslím, že mi táto výzva neprekáža,“ povedal som. Pozbierajúc všetku svoju vôľu, vtĺkal som do seba, „Nechcem spať!“

K môjmu potešeniu, Elyani zareagovala veršom, ktorý mi prišiel ako najkrajší z knihy Maveron a možno aj z celého Zákona, „Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Ďalej som napredoval, namáhajúc sa krok za krokom. Elyani znovu a znovu opakovala svoju sadu inštrukcií, vtĺkala ich hlboko do mňa, „Stále kráčaj, drž sa svojho symbolu! Nikdy nezastav na ceste! Nikdy nekráčaj naspäť, nikdy sa neobzeraj naspäť!“

Moja myseľ pevne upretá na Džervinov symbol, stále som išiel.

Čoskoro som stretol iných ľudí. Niektorí kráčali pomaly. Iní sedeli alebo ležali na zemi. Vyzerali dosť biedne. Nerozprávali sa spolu a sotva si jeden druhého všímali. Ale mnohí z nich sa rozprávali sami so sebou. Niektorí boli pohrúžení do imaginárnych rozhovorov, iní rozprávali úplne nesúvisle. Viacerí z nich mali namiesto tváre temnú aureolu a ja som začínal chápať, prečo sa Podsvetie zvyklo nazývať kráľovstvom tieňov.

„Zdá sa, že tu dole je dosť veľa šialenstva,“ povedal som Elyani.

Keď odpovedala, jej hlas bol nebezpečne slabý, „Zar, už s tebou dlho nebudem. A aj keby som mohla byť, už by si ma nedokázal vidieť.“

Stále kráčajúc, prehovoril som uisťujúcim tónom, „Či veríte alebo nie, cítim sa viac prebudený, ako keď som ráno vstal z postele.“ Potom som dodal, „A nemýľte sa, nezabudol som na váš sľub.“

„Aký sľub?“ povedal vzdialený hlas.

„Hneď ako sa dostanem späť hore, chcem recept na dračie mlieko!“

„Sľubujem!“ bolo posledné, čo som od nej počul.

„Och, nie!“ pomyslel som si, náhle stlačený vlnou úzkosti. „Tentokrát som rovno v tom!“ Ale toto nebol vhodný čas nato, aby Zar-ka fňukal. So svojou mysľou pevne upnutou na Džervinov symbol, vliekol som sa dopredu, opakujúc si Elyanine inštrukcie ako mantru, „Stále kráčaj. Drž sa symbolu! Nikdy nezastav na ceste! Nikdy nekráčaj naspäť. Nikdy sa neobzeraj naspäť!“

Čím dlhšie som kráčal, tým postihnutejších ľudí som stretával. Niektorí vrešťali od strachu, iní ručali ako zvery. Ďalší, zachvátení panikou, bežali zo všetkých síl, akoby prenasledovaní neviditeľnými nepriateľmi.

Ako som v tej polotme postupoval, bol som zasiahnutý prívalom smútku. Nostalgia za kráľovstvom, ktoré som nechal za sebou sa miešala s hrôzou toho, čo som nachádzal. Z mojich očí sa rinuli slzy.

„Ale čo tu vlastne robím?“

„Stále kráčaj!“

Atmosféra bola beznádejná a hustá od smrteľného zúfalstva, šialenstva a chorôb. Kdekoľvek som sa pozrel, všade boli nepríjemní ľudia, znetvorené zvieratá a monštrá, všetky prispievajúce k hlučnému odpornému rámusu.

„Och, bohovia,“ vzhliadol som sa nahor, ale videl som len tmu.

„Drž sa symbolu!“

Potkol som sa o telo. Nahá stará žena, vysušená a chudá ako kostra. Keď ma zbadala, vykrivila sa nahor, trhala si vlasy a vrieskala, jej tvár skrivená od strachu.

„Neublížim vám!“ zakričal som.

Vrieskala tak nahlas, že ma nemohla počuť.

„Nikdy nezastav na ceste!“

Pokúsil som sa odísť, ale chytila sa mojej nohy.

Zdesený, kopol som ju.

Nepustila ma.

Kopol som silnejšie, do tváre.

Upadla do bezvedomia.

Bežal som preč tak rýchlo, ako som vládal.

„Och, bohovia!“ zvolal som v hrôze. „Čo to robím?“

Cítil som silné nutkanie bežať naspäť k nej a utešiť ju.

„Nikdy nekráčaj naspäť, nikdy sa neobzeraj naspäť!“

Ako som sa pomaly predieral cez zberbu ľudí a príšer, mysľou mi prebehla jedna pasáž Zákona,

Kráľovstvo Hádes, kráľovstvo tieňov,

Svet bez nádeje,

Nekonečné prázdno, kde veľkí i malí sú premenení v nič.

Ó, Rytier Východu a Západu,

Urob krok a ďalší krok,

Nehľaď vľavo ani vpravo,

Aby si nevidel temnotu a zúfalstvo.

Po nekonečnom pochode som došiel ku klenutému priechodu, ktorý oddeľoval jaskyňu od ďalšej. Smrad sa stal neznesiteľným. Vyrazil mi dych.

Bežal ku mne malý muž, „Vráť sa naspäť, priateľ!“ kričal. „Nechoď týmto smerom! Táto jaskyňa je horšia ako čokoľvek, čo si dokážeš predstaviť!“

Príjemne prekvapený, že vidím niekoho, kto súvisle rozpráva, pozdravil som ho, „Pochválený buď Pán Melchisedek, priateľ v Zákone!“

Padol na kolená a plakal, „Nemáš potuchy, čo som videl!“

„Čo si videl, priateľ v Zákone?“

Malý muž udieral hlavou o kamenitú zem a plakal, „Nie! Nie! Nie! Nie…“

Mlčky som ho sledoval, dúfajúc, že opäť príde k zmyslom.

Udieral si hlavu ešte tvrdšie a tvrdšie, a kričal, „Nie! Nie! Nie…“

„Stále kráčaj!“

Muž hovoril pravdu. Čo som objavil, bolo horšie, ako by som si dokázal predstaviť.

„Och, bohovia! Je toto naozaj časťou stvorenia?“

Úplne som stratil koncentráciu a začal som vzlykať ako dieťa.

Jaskyňa bola plná mŕtvol a znetvorených tiel ľudí a zvierat, všetky nakopené jedno cez druhé.

Ten pohľad bol taký príšerný, až som sa pozvracal.

„Drž sa symbolu!“

Mŕtvol bolo toľko, že som nemal na výber a musel som po nich šliapať. Ale musel som si dávať veľký pozor na kroky, lebo telá boli požierané tučnými čiernymi červami.

„Och, bohovia! Nie! Toto nemôže byť!“ plakal som, uvedomujúc si, že veľa mŕtvol sa stále pohybuje. Niektoré sa snažili volať o pomoc, zúfalo sa usilujúc dostať z potupnej ťažkej masy hnijúceho mäsa a červov, ktorá sa rozprestierala tak ďaleko, ako som len dovidel.

„Nikdy nezastav na ceste!“

Zdalo sa, že to trvá večnosť. Občas ma niektoré z ťažko znetvorených tiel volali po mene, „Zar, prosím, neopúšťaj nás tu. Zober nás so sebou.“

Pevne som sa držal svojich inštrukcií, „Nikdy nekráčaj naspäť, nikdy sa neobzeraj naspäť!“ a snažil som sa ich ignorovať.

„Prosím Zar! Zastav! Si naša jediná šanca, ako sa odtiaľto niekedy dostať! Prosím!“ stále na mňa volali.

Nakoniec som došiel do inej jaskyne, kde tisíce šialených ľudí a príšer behali všetkými smermi. Pekelný rámus zavýjania, skučania a nárekov bol taký neznesiteľný, až som si musel zapchať uši. Ale na ohlušujúcej kakofónii to nič nezmenilo.

„Stále kráčaj!“

Ale ako?

Musel som rýchlo uskakovať pred živými projektilmi.

Ako som postupoval, jaskyňa sa zmenila na temnotu čiernu ako smola. Veľakrát ma na zem zhodili ľudia, ktorí do mňa vrazili, keď bežali.

Zakaždým som sa postavil a začal znovu kráčať.

Vo svojom tele som necítil žiadnu bolesť, ale smútok bol zdrvujúci. „Džervin,“ plakal som. „Čo tu robím? Načo je toto všetko?“

„Drž sa symbolu!“

Došiel som do oblasti, ktorá bola nejasne osvetlená a zdalo sa mi, že spoznávam niektorých ľudí, ktorých som stretol pred niekoľkými hodinami.

Chodil som v kruhu?

Asi som začínal byť popletený. Bolo pre mňa čoraz ťažšie normálne myslieť.

„Nikdy nezastav na ceste!“

Rozhodol som sa ignorovať to, čo vidím.

Ale po nejakom čase som spoznal nahú starú ženu, ktorú som kopol do tváre. Stále vrieskala od strachu a bolesti, a trhala si vlasy.

Nechcel som to vidieť. Skúsil som zavrieť oči, ale scénu predo mnou to nezakrylo.

Šialenosť celej situácie ma začínala dostávať. Aký zmysel bol v chodení do kruhu? Rovnako dobre som sa mohol vrátiť tam, kde som začal.

„Nikdy nekráčaj naspäť, nikdy sa neobzeraj naspäť!“

Išiel som ďalej. A ďalej.

Peklo sa nikde nekončilo. Únava si začala vyberať svoju daň.

Ako dlho som kráčal? Zdalo sa mi, že to boli viac dni ako hodiny. Ale kto to mohol vedieť, v týchto tmavých jaskyniach?

„Stále kráčaj!“

Telo ma bolelo.

Chodidlá som mal posiate pľuzgiermi, nohy v kŕčoch.

Únava sa zmenila na vyčerpanie.

Ako úbohý chudák, kráčal som čoraz pomalšie a pomalšie, moja tvár skrivená od bolesti, moje ruky sa neovládateľne šklbali. Ale nič nezraňovalo viac ako ten rámus. Symfónia pekla, príšerný krik miliónov trpiacich duší.

„Stále kráčaj!“

Ako som sa predieral cez úzky priechod, kvôli ktorému som musel skloniť hlavu, bol som zasiahnutý hrôzostrašným pohľadom: moje chodidlá! Moje chodidlá boli ohlodané. Kráčal som na zmrzačených nohách!

Po tomto som sa zrútil na kamenitú zem, tvárou na štrk.

„Elyani, ja už nemôžem ísť ďalej!“ kričal som.

Počul som jej hlas a videl jej tvár, ale už to nebola mladá a nádherná kňažka Bieleho Orla. Bola to stará zvráskavená ježibaba, oblečená v handrách a zlostne na mňa vrešťala, „Nikdy nezastav na ceste! Nikdy nezastav na ceste!“ Vidieť ju, takú zlostnú a nenávistnú, ma zranilo viac ako čokoľvek iné. „Nie! Nie! To nemôžeš byť ty!“ plakal som.

„Drž sa symbolu!“

Ako som sa plazil dopredu, uvedomil som si, že sa stala strašná vec. Stratil som Džervinov symbol.

Kam sa podel?

Nedokázal som si spomenúť na jeho tvar.

„Nie! Nie! Nie!“ plakal som v zúfalstve.

5.29 V kráľovstve

Slečna Teyani prešla cez fialový trávnik a vstúpila do miestnosti, kde boli v hibernácii držané dve telá. Sotva dýchali; vyzerali ako deti v hlbokom spánku. Vzduch v miestnosti vibroval silou Hlasu, ktorý Elyani intenzívne používala, aby udržala telá nažive. Boli tu silné pachy bylín, jasné znaky toho, že bola invokovaná prítomnosť Bieleho Orla — jednoznačne miestnosť, kde sa Teyani cítila ako doma.

Po rýchlom zákonnom zvítaní sa opýtala, „Ako sa dnes majú naši nádherní spiaci?“

Elyani sa nadýchla, „Vivyani vyzerá byť v poriadku. Ale sú tu známky, že Zar prechádza tam dole veľkým utrpením. Jeho telo je také slabé a choré, že ak by mal zostať v hibernácii dlhšie ako tri týždne, nezostane z neho nič.“

„Nevravela si, že keď ste prišli k okraju jaskyne, išlo mu to veľmi dobre?“ Teyani sa ju snažila povzbudiť.

„Áno, zostal pozoruhodne pokojný a jasný. Bol na tom oveľa lepšie ako Vivyani, ktorá bola veľmi rozrušená už pri prvých pohľadoch na jaskyne zúfalstva[15].“

Teyani zmenila tému, „Pozri na toto obrovské znamienko na Zarovom ľavom líci. Nie veľmi pekné! Poďme s tým skúsiť niečo urobiť, kým je v hibernácii. Mohli by sme skúsiť byliny, ktoré Pepni a Afani priniesli z kraja Perentije. Sú z nich výborné balzamy.“

Elyani sa zamyslene usmiala.

„Invokovala si Bieleho Orla, však?“ spýtala sa Teyani. „Čo ti povedal?“

Neradostným hlasom, Elyani odpovedala, „Biely Orol povedal, že Zar prechádza veľkými skúškami, a že Vivyani stále kráča, ale čoskoro bude zastavená.“

Teyani sa nové správy, pravdaže, nepáčili. Ale nikto s tým nemohol nič robiť. Išla si sadnúť na dlážku. Jemne hladkala Vivyaninu tvár a skúmala jej centrá energie. Po preskúmaní Zarových vitálnych brán polichotila Elyani, „Vúf! Ako pozoruhodne dobre kontrolovaný stav hibernácie! Stala si sa majstrom v tomto umení. Vrátim sa k tebe po nejaké lekcie.“

Myšlienka, že by mala dávať lekcie veľkej Slečne Teyani, magičke Pradávnych Dní a Veľmajsterke Bieleho Orla, Elyani rozosmiala. Trošku.

5.30 Podsvetie Ešte Hlbšie

„Stále kráčaj! Nikdy nezastav na ceste!“

Zdalo sa, že všetko ostatné som už zabudol.

Hluk bol neznesiteľný.

Biedne sa plaziac po kamenitej zemi, cez tmu, úzke priechody, zúfalo som sa držal verša,

„Stále kráčaj! Nikdy nezastav na ceste!“

Bol som prenasledovaný strašidelnými tvárami. Niektoré boli groteskné monštrá, iné boli ľudia, ktorých som poznal počas života a ktorí, zdalo sa, sa vyžívali v tom, že na mňa vykrikovali urážky.

Išli po mne všetci spáči Lososového Rúcha, „Myslel si si, že nám ujdeš? Úbohý idiot v Zákone!“ posmievali sa mi. „Teraz zaplatíš zato, že si od nás odišiel!“ A stále ma bili a dupali po mojich zmrzačených končatinách.

„Stále kráčaj! Nikdy nezastav na ceste!“

Gigantický Artold, s tvárou skrivenou od nenávisti, na mňa kričal, „A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone? A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone? A ako sa majú tvoji rodičia…“ a hrýzol ma ako divá šelma.

Moje uhľovočierne telo sa postupne rozpadávalo na kusy. O chodidlá som prišiel už dávno, a potom aj o svoju ľavú ruku. Postupne som vypľúval zub za zubom. A z tela mi boli odštepované ďalšie a ďalšie kusy. Musel som znášať príšerný pohľad na to, ako sa pomaly rozpadávam.

Spolu so smradom tu bol ťažký jedovatý dym, kvôli ktorému som sa dusil a lapal po dychu. Ale zo všetkých vecí bol najhorší ten hluk — ohlušujúci rámus všetkých tých duší v bolestiach. Nikdy to neprestalo. Zúfalstvo, ktoré to vyvolávalo, sa nedá opísať slovami.

Nadišiel bod úplného vyčerpania, keď som sa už nedokázal hýbať. „Elyani, umieram!“ Ako som zavolal jej meno, znovu sa objavila stará ježibaba a začala ma trápiť.

Ale keď ku mne prišla predstava smrti, spustila sa celá reťaz myšlienok. Hlboko do mojej duše vložil Džervin sily, ktoré, ako plánoval, sa v tejto kritickej chvíli vynorili.

„Smrť!“ pomyslel som si. „To je to, čo potrebujem! Žiaden ďalší boj. Len smrť.“

Prestal som sa usilovať plaziť, prestal som sa snažiť udržať svoje telo pokope, prestal som sa snažiť odtláčať tie hrozné tváre a bolesť, a smrad, a rámus. Úplne, neobmedzene a nezvrátiteľne som všetko pustil, a prestal sa usilovať.

Nastalo veľké vnútorné otvorenie.

V priebehu niekoľkých minút sa moje telo úplne rozpadlo.

A čo?

Vidieť sám seba bez tela — cítil som sa úžasne slobodný. Stratil som kontakt s úzkou jaskyňou a vstúpil do rozľahlosti nového druhu.

Kde som to bol?

Znetvorené tvary zmizli. Rovnako ako smrad a rámus.

Nebola tu žiadna podlaha, žiadny strop alebo steny — iba Svetlo. Biele Svetlo.

A hľa, objavil sa Džervin, kráčal ku mne vo svojom hnedom rúchu. A prehovoril ku mne, „Vidíš, bolo to naozaj jednoduché. Všetko, čo si potreboval urobiť, bolo prestať sa snažiť!“

Bol som vyzdvihnutý Svetlom a zdalo sa mi to veľmi prirodzené, že som ho videl. „Áno, mali ste pravdu, bolo to naozaj jednoduché!“ odpovedal som s úsmevom a veril som tomu, čo som hovoril.

Džervin pokračoval, „Ale pravdaže, keby si sa prestal usilovať, nikdy by to nefungovalo.“

V Bielom Svetle vyzeralo byť všetko také jednoduché. „Pravdaže!“ povedal som. „Ale Džervin, neučili ste ma, že nato, aby som sa prebudil, sa mám snažiť robiť veci — hocijaké veci?“

„To preto, že najprv musíš vynaložiť veľké úsilie, kým ti zastavenie usilovania sa prinesie prebudenie.“

„Pravdaže!“ zvolal som.

„Hneď ako sa vrátiš do kráľovstva, budeš mať pred sebou ešte oveľa viac usilovania sa. Ale teraz,“ povedal Majster Hromu, „si musíš nájsť symbol, ktorý ťa vynesie späť na povrch.“

Potom už len dodal, „Stretneme sa v kráľovstve,“ a odišiel.

„Žiadny problém v Zákone!“ pomyslel som si. „Nájdem ten symbol.“

A svetlo sa zmenilo. Bolo menej jasné a cítil som jemný vánok. Ocitol som sa vo veľkej prázdnej miestnosti, kde predo mnou ležali všetky možné situácie, ktoré som prežil počas života.

„Toto!“ zvolal som počas jednej fázy. „Toto je naozaj krásne!“

Bol to čas, keď mi Džervin vysvetľoval verš,

Jeden Zákon, jedna cesta!

„Spáči veria, že ich osud je daný od chvíle, kedy sa narodia,“ poznamenal Džervin, „Jeden Zákon, jedna cesta! Čo iné by mohli robiť, ako nasledovať Zákon svojich otcov? Nikdy neváhajú, ani nemajú žiadne pochybnosti. Slepo opakujú príklad svojich predkov a veria, že nasledujú skutočný Zákon.

Ale keď ľudia odhodia najhrubšie závoje spánku, už nie sú viazaní svojím obmedzeným chápaním Zákona. To často spôsobuje veľké pochybnosti o tom, ktorým smerom sa vydať.

Ale pre prebudeného, ktorý pozná srdce Zákona, sa cesta stáva opäť jednoduchou. Už nezáleží na tom, či je tu veľa možností a veľa časových dráh, ktoré pred ním ležia. Prebudený vie, ako rozoznať, kde leží Pravda a môže ju priamo nasledovať. Jeden Zákon, jedna cesta!“

„Toto je môj symbol,“ pomyslel som si bez zaváhania, „lebo ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie.“

Bolo to také ľahké! Keďže som našiel symbol, odvážil som sa vydať na cestu späť.

Ako som postupoval dopredu, svetlo postupne slablo a bolo žltavejšie. Pocítil som ospalú ťažobu, takú odlišnú od Bieleho Svetla, kde nebola žiadna ťažoba, ale len ľahkosť — absolútne nič, iba Svetlo. Opäť som začal stretávať ľudí a volali na mňa menom, „Zar, prosím poď sem, chcem ti niečo ukázať.“

„Zastav, Zar! Chcem ti niečo dať.“

Nepočúval som ich, stále si opakujúc, „Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ Niekedy sa ma ľudia snažili dotknúť alebo dokonca ma chytiť za ruku. Stačilo, keď som si spomenul na Svetlo, z ktorého som prichádzal a rozplynuli sa predo mnou.

Rázne som kráčal vpred. Tentokrát bolo pre mňa ľahké nenechať sa rozrušiť davmi a príšerami. Potom ako som videl svetlo, všetko ostatné mi pripadalo nehmatateľné a nereálne. Cítil som, že ľudia v týchto jaskyniach boli vo veľkom zmätku, ale ich utrpenie bolo čistou ilúziou. Vedel som, že len Svetlo je skutočné, len Svetlo existuje. V jednej fáze ma dokonca napadlo povedať im, „Skončite už s touto hlúposťou! Dokonca ani vaše myšlienky neexistujú!“ Ale aký by to malo zmysel? Bola by to úplná strata času, keďže všetko okolo mňa bolo aj tak iba ilúziou.

Stále som kráčal a držal sa svojho symbolu, „Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Prišiel som do veľkej haly, kde bolo veľa chorých ľudí, ležali tu dospelí a deti. Na ich telách som mohol vidieť všetky druhy zranení: popáleniny, vredy, zahnívajúce rany, zmrzačené končatiny.

Muž volal o pomoc. Žena ho nasledovala a čoskoro už stovky ľudí nariekali a volali moje meno, „Zar! Prosím, zober nás sebou. Nenechávaj nás tu!“

Kráčal som ďalej, nedotknutý.

„Prosím, Zar! Mohol by si nám pomôcť, keby si chcel. Prosím!“

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ Ignoroval som ich, až kým nebola moja pozornosť zaujatá niečím úplne neočakávaným.

Zastavil som, sotva veriac svojim očiam.

V rohu haly, medzi mnohými telami, ležala Elyani, v hlbokom spánku. Toto nebola žiadna ilúzia ako tá stará vráskavá ježibaba. Bola to skutočná Elyani, veľká duša spiaca uprostred špiny.

Podišiel som celkom blízko k nej, a aby som sa uistil, že nie som zmätený, otestoval som jej poznávacie symboly používané pri cestovaní. A mal som to pred sebou, nádherný okultný symbol Bieleho Orla!

„Sladká Elyani,“ zobral som ju do svojho náručia, „toto je prvýkrát čo ťa vidím spiacu. Aká si krásna! Ale toto nie je pre Slečnu Bieleho Orla vhodné miesto na oddych.“

Pokúsil som sa ju zobudiť, ale neúspešne. Tak som sa ju rozhodol niesť so sebou. Jej telo bolo úplne studené. Na takom mieste smrti mi to neprišlo vôbec čudné.

Mnohí v dave začali nariekať, „Zar! Prosím, zober so sebou aj nás! Vyveď nás odtiaľto von!“

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ a opäť som začal kráčať, nesúc nádherného Bieleho Orla vo svojom náručí.

Prechádzali sme z haly do haly, potom cez obrovské jaskyne. Cestou sme stretávali davy rôzneho druhu. Prešli sme cez rieky, ktoré nezmáčali moje telo, pretože som si pamätal Svetlo. Museli sme kráčať cez oheň a nespálil ma. Niekoľkokrát som dokonca musel prejsť ponad hlbokú priepasť, cez ktorú sa nikto nenamáhal urobiť most. „Ilúzia,“ myslel som si stále, „toto všetko je ilúzia. Iba Svetlo je skutočné.“

Elyani, čistá duša, bola taká ľahká v mojich rukách.

Kráčali sme celé dni, možno týždne.

Potom prvýkrát pohla rukou, čo ma uistilo, že nie je mŕtva. Iba spí hlbokým spánkom.

Na druhej strane, prečo by som sa mal obávať o jej smrť? Nebol som sám mŕtvy?

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Ako sme išli, po hodinách začala robiť jemné pohyby. Zdalo sa mi, že jej telo už nie je také studené.

Kráčal som a kráčal. Vyzeralo to, že cesta nemá konca, ale netrápil som sa tým, pretože som vedel, že len Svetlo existuje a starosti sú len ilúziou.

Neskôr sa Elyani v mojom náručí obrátila na bok a po prvýkrát vyzerala, že dýcha. Onedlho nato ma v spánku objala rukami okolo krku a jej tvár sa usmievala.

Prvý raz od večnosti som si spomenul, aké to je, cítiť v srdci teplo.

Ako som postupoval, pomyslel som si, „Mám milovať túto ženu?“ a moje srdce povedalo, „Áno! Pravdaže ju milujem!“

Ale čo to bolo? Strávil som eóny kráčaním pomedzi zúfalé davy, hovoriac si, „Ich utrpenie je len ilúziou.“ Prešiel som cez oheň a bola to ilúzia. Prekročil som desiatky iluzórnych vôd a priepastí. „Iba Svetlo existuje. Iba Svetlo je skutočné,“ pomyslel som si a spomenul si aké to bolo, cítiť Svetlo. A uvidel som pravdu, „Láska je ilúzia!“

„Láska je ilúzia.“

Rovnako ako zvyšok.

„Načo potom niesť jej telo? Ona neexistuje a ja neexistujem! Nič neexistuje, iba Svetlo!“

Pokrčil som plecami a kľakol si. Položil som jej spiace telo na bok. Jej ruky boli jemné. Ľahko som ich sňal zo svojho krku.

Bez toho, že by som sa na ňu pozrel, opäť som sa postavil. A bez toho, aby som sa obzrel naspäť, odišiel som.

A kráčal som ďalej. A kráčal. A kráčal. Po dobu, ktorá sa zdala byť večnosťou.

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

5.31 Nádeje

Keď Slečna Teyani vstúpila do izby spiacich, stačilo sa jej raz pozrieť na Elyani, aby vedela, že prišli dobré správy. Usmiala sa a bez akéhokoľvek formálneho pozdravu sa spýtala, „Elyani, čo ti povedal Biely Orol?“

„Stal sa zázrak, Teyani! Biely Orol povedal, že Zar bude o dva dni naspäť. Povedal, že Zar našiel Vivyani a zobral ju so sebou.“

„Čože? Chceš povedať, že našiel Vivyani?“

„Orol povedal, že ho k nej doviedol.“

„Pochválený buď Pán Melchisedek! Takže slovo Orla sa naplnilo! Zar je tým, ktorého sme očakávali!“ Dve ženy sa od radosti objali. „Džervin a Lermon budú šťastní!“

„Ako sú na tom ich telá?“ opýtala sa Teyani.

„Vivyani je stále v poriadku, ale Zarove telo veľmi trpelo. Ak sa naozaj do dvoch dní vráti, všetko bude v poriadku. Ale nemyslím si, že by to vydržal ešte oveľa dlhšie.“

„To škaredé znamienko vôbec nereaguje na naše balzamy,“ Teyani jemne pohladila Zarove líce. „Napadá ti nejaký iný liek?“

Elyani potriasla hlavou. „Teyani, naozaj si už želám, aby to všetko skončilo. Myslím, že moja trpezlivosť sa blíži ku koncu.“

S upokojujúcim úsmevom, Teyani zapečatila Elyanine ústa svojím ukazovákom, „Mlč, mladá slečna! Či nevieš, že trpezlivosť Bieleho Orla je nekonečná? A čo sú dva dni popri šiestich týždňoch? Čo myslíš, že budú jeho prvé slová?“

„Neviem. Jeho posledné slová boli… Teyani, cítim sa trápne! Povedala som, že mu dám recept na Dračie mlieko, ak sa rýchlo vráti a on mi to pripomenul, tesne predtým ako zmizol.“

Teyani sa rozosmiala. „Ako keby Majstri Hromu už nepoznali dosť našich tajomstiev!“

5.32 Ilúzie

Kráčal som.

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Bolo tu čoraz menej a menej ľudí. Rámus zoslabol. Bolo mi to jedno. Len som kráčal.

Potom, z ničoho nič som začul hlas, ktorý ma volal, „Zar! Zar!“

„No toto,“ pomyslel som si, „tento hlas poznám.“

Ale kto by to mohol byť?

Zdalo sa to byť tak dávno.

„Zar!“

V tom hlase bol život. „Spomínam si,“ pomyslel som si, „tak nejako chutil život.“

Ale nedokázal som to naozaj precítiť. Len som si to hmlisto pamätal.

Mohlo to byť, žeby sa táto nočná mora mala skončiť? Bolo mi to jedno, len som kráčal.

„Zar, cítim tvoju prítomnosť. Prosím, odpovedz mi! To som ja, Elyani.“

„Elyani…“ Dávno zabudnuté meno sa vynorilo v mojej mysli.

„Zar,“ volal na mňa hlas, „len zostaň tam, kde si. Idem ťa dole vyzdvihnúť. Za minútu som pri tebe.“

„Zostať tam, kde som?“ pomyslel som si, „Nikdy nezastav na ceste! Stále kráčaj!“

O minútu neskôr — čo bola minúta v porovnaní s nekonečnou cestou, na ktorej som bol? — stála predo mnou.

„Zar?“ povedala. „Och, môj Pán Melchisedek, ty vyzeráš…“

Ako som popri nej prešiel, chytila ma za ruku.

„Ilúzia!“ pomyslel som si.

Keď videla, v akom som stave, Elyani ma, aktivovaním energetických centier na mojej hlave, uviedla do bezvedomia a vyniesla ma späť na povrch.

Keď som prvýkrát nadobudol vedomie, bol som v malej miestnosti a tak trochu vo svojom fyzickom tele.

Bol to čudný pocit.

Hľadel som na strop. Nejaký čas.

Biela.

Otočil som hlavu na bok. Bola tam.

Znovu som zavrel oči.

Hlboký, hlboký spánok.

Keď som sa najbližšie zobudil, Elyani mi spievala do ucha.

Silná vibrácia. Bol to Hlas. Niekedy iba hlas.

Tie slová nedávali žiaden zmysel.

Bola jemná. Taká jemná.

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Opäť som zaspal.

Volaný naspäť jej hlasom.

Taká jemná. Naozaj je to skutočné?

Tma.

„Zar!“

Šepot v mojom uchu. Taká jemná.

„Zar, musíš sa napiť.“

Pery.

Zvláštne.

Teplé.

„Daj si ešte trošku!“

Spánok. Bezsenný spánok.

Filadelfia.

Oheň. More ohňa.

„Nie! Nie!“ vrieskal som.

„Zar?“

„Nie! Nie!“

„Zar,“ projektovala svoj Hlas do noci. „Zobuď sa!“

Násilne vtiahnutý do svojho tela.

Zapálila sviečku.

Jej tvár. „Áno… spoznávam ťa. Elyani. Si skutočná?“

„Pravdaže som skutočná!“ jemne ma pohladila po vlasoch.

„Ale ja som si myslel, že si bola tam dole.“

„Kde?“

Šeď. Zúfalstvo. Nikdy nekončiace.

Takže žena, ktorú som stretol v jaskyniach zúfalstva, ani len nebola Elyani! Ilúzia. Vedel som to. Ešte dobre, že som sa zbavil jej tela.

Hlasom projektovala niekoľko hlbokých zvukov.

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

„Nadišiel čas vrátiť ho naspäť do tela!“

Projekcia Hlasu. Dva Hlasy. Hlasné. Silné. Živé.

Jasné svetlo.

Tunel.

V miestnosti bola Slečna Teyani. „Povedal niečo o Vivyani?“ spýtala sa.

Elyani odpovedala. Nepočul som jej slová.

„Vivyani,“ pomyslel som si. „Spomínam si na ňu… Idem sa s ňou stretnúť?“ Otvoril som oči a otočil sa k ženám. „Ako je to už dlho, odkedy sa vrátila?“ opýtal som sa.

Teyani a Elyani prerušili svoj rozhovor a pozreli sa na mňa.

Teyani si kľakla vedľa matracu. „Pochválený buď Pán Melchisedek, cestovateľ!“ usmiala sa. „Pamätáš si ma?“

Teplo.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Slečna Teyani!“

„Zar, bude lepšie, ak nebudeš veľa rozprávať. Ale aj tak sa ťa musím opýtať na Vivyani. Spomínaš si na Vivyani, Zar?“

„Už odišla alebo ju uvidím?“ spýtal som sa.

Nastalo ťaživé ticho.

Teyani ho prerušila. „Zar, pred niekoľkými dňami nám prišiel Biely Orol bohov povedať, že Vivyani stratila svoju cestu. Ale povedal, že si ju našiel a prinesieš ju naspäť. Ale keď si sa vrátil, ona s tebou nebola. Ak by si si vedel spomenúť, čo sa jej stalo, pomohlo by nám to nájsť ju.“

„Nie. Nespomínam si.“ Zavrel som oči. Ale v sekunde mi mysľou preblysli spomienky. „Povedal Biely Orol, že som ju niesol?“ otvoril som oči.

Elyani odpovedala, „Biely Orol povedal, že ťa k nej doviedol v jednej z jaskýň zúfalstva. Povedal, že ju prinesieš naspäť a že sa takmer zotavila z nekonečného chladu.“

Zrazu ma zasiahla neblahá pravda. Osoba, ktorú som stretol v jaskyniach zúfalstva, nebola iluzórna Elyani, ale bola to skutočná Vivyani!

Vytrhnutý zo svojej strnulosti, držal som si rukami hlavu. „Nie! Nie! Nie! Nie!“ kričal som v zúfalstve. „Čo som to urobil? Mohol som ju priniesť naspäť! Mal som ju v náručí a opustil som ju!“

Bol to moment prekvapenia, vidieť moju takmer-mŕtvolu tak náhle oživenú. Slečna Teyani podišla bližšie a držala ma v náručí, jemne ma kolísajúc ako dieťa. „Pokoj, Zar, pokoj!“

„Chcem ju vidieť. Kde je jej telo?“

Teyani mi pomohla posadiť sa a ukázala za seba.

Mladá žena hlboko spala na matraci. Nepoznával som ju.

„Mal som ju v náručí,“ nasucho som vzlykal, „a opustil som ju. Opustil som lásku! Myslel som si, že je to ilúzia. A teraz kvôli mne môže zomrieť!“

Pridávať k môjmu zúfalstvu by nikomu neposlúžilo. Biele Orly udržali svoj smútok vo vnútri a zostali ticho.

„Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ pozbieral som, čo zo mňa zostalo, dávajúc si dokopy spomienky.

„Chcem ísť naspäť,“ povedal som nakoniec pokojným hlasom. „Presne si spomínam, kde som ju nechal. Ak sa tam dole vrátim hneď teraz, môžem ju priniesť späť.“

Teyani použila hlasový kanál, aby zavolala Elyani, „Zvládlo by jeho telo ďalší zostup?“

„Nesformuj to ani v myšlienkach!“ Elyani odpovedala cez hlasový kanál. „Šesť a pol týždňa hibernácie ho vyčerpalo a týždeň v delíriu mu tiež vôbec nepomohol!“

„Počúvajte!“ povedal som. „Viem presne, čo si teraz myslíte, ale zvládnem to. Viem, že to zvládnem.“

Nasledovalo ďalšie ťaživé ticho.

„Prosím,“ žiadal som, „zavolajte Džervina!“

„V poriadku,“ povedala Elyani, „hneď zavoláme Džervina. Ale zatiaľ si ľahni naspäť a oddychuj.“

Taká jemná.

Zrútil som sa na posteľ.

„Och, môj Pán Melchisedek! Je také dobré, byť zase vodorovne.“

Spánok. Zabudnutie.

Zobudil som sa, práve keď vošli Džervin a Teyani.

Džervin neprehovoril. Iba so mnou udržiaval očný kontakt.

Cítiť opäť prítomnosť svojho starého priateľa vo mne obnovilo životnú silu. Usmial som sa.

„Džervin,“ povedala Teyani, „už si niekedy videl muža, ktorý sa práve vrátil zo zostupu do Podsvetia a chce zostúpiť znovu?“

„Nik-dy!“ zvolal Džervin. „Urobil si na nás dojem, Zar. Naozaj. Spáč by to nikdy nezvládol tak ako ty!“

Vedel som, že svoje slová myslí vážne, ale moje srdce nebolo šťastné. Potichu som na neho hľadel. Presne rozumel, o čo som žiadal.

Použijúc hlasový kanál, Teyani sa dovolávala, „Džervin, tento muž má srdce. Verím, že by ju mohol nájsť. Dovolíš mu to?“

„Nevidím to ako reálne,“ odpovedal Džervin cez tmu viditeľnú.

„Moje Slovo, Džervin!“ nástojila Teyani. „Ak ho necháš zísť dole, nech je to zaznamenané pred archívnou radou, že použijem všetko svoje vedenie, aby som ochránila jeho životnú silu.“

„Ani náhodou, žena Zákona! To neprichádza do úvahy.“ Džervin bol rozhodný. „Pozri na neho! Už teraz je polomŕtvy. Ani kvôli Vivyani nemôžeme riskovať, že ho stratíme. V stávke je príliš veľa.“

Džervin sa obrátil na mňa a pokračoval, „Zar, tvojou misiou bolo zostúpiť a nájsť cestu naspäť. To si urobil a urobil si to dobre. Nikto ti nekázal ísť a zachraňovať Vivyani, a tak ťa nikto nebude viniť, ak by sa Vivyani nevrátila. Čo teraz potrebuješ, je poriadny oddych.“ Cez jeho úsmev žiarilo nádherné slnko. „Niet pochýb, že Pán Gana musel veľmi chváliť tvoju dušu pred Bielym Orlom bohov. A pozri na výsledok! Pristál si v najkrajšom kúte celej svätyne. Nechaj sa rozmaznávať. Uži si svoje zotavovanie. Inak si Pán Gana bude myslieť, že nedokážeš oceniť jeho dary!“

Pán Gana! Počuť kúzelné meno ma ešte viac oživilo.

Ale čo bude s Vivyani?

„Túto skúšku si zvládol, Zar. Je koniec!“ povedal Džervin tónom, ktorý nedával žiadny priestor pre diskusiu. „Teraz a pre dobro všetkých, vrátane Bielych Orlov, bude najlepšou vecou, keď získaš naspäť svoju silu a radosť.“

5.33 Ťažké časy

Zakaždým, keď som sa zobudil, otočil som sa smerom k Vivyani.

Jej blond vlasy boli zviazané za jej hlavou. Nedokázal som rozoznať, či sú dlhé.

Bolo ťažké uveriť, že zomierala. Vyzerala byť v takom pokojnom spánku.

Jedno ráno som sa opýtal Elyani, „Koľko mala rokov?“

„Devätnásť.“

„Žiadne náznaky, že by sa vracala naspäť?“

Otázka vyznela zbytočne. Elyani potichu potriasla hlavou.

Zavrel som oči a schoval sa vo vnútri.

Ale keď som sa najbližšie zobudil, Vivyanine telo už nebolo na matraci. Elyani očakávala moju otázku, „Zobrali sme ju do inej miestnosti, kde sa o ňu postará Slečna Teyani. Slečna Teyani je veľkou magičkou. Videla som ju robiť neuveriteľné veci.“

Vzdychol som. Nedokázal som nájsť slová, ktorými by som jej mohol odpovedať.

Nemal som chuť piť ten sladký mliečny odvar, ktorý mi dala k perám.

Ponoril som sa do nečistých priestorov, kde sa tupá šeď kráľovstva miešala s nočnými morami vízií, ktoré som si priniesol z Podsvetia. Plával som dnu a von zo spánku, bez toho, že by som si uvedomoval hranice. Zakaždým, keď som sa už nadobro prebudil, zasiahol ma smútok z toho, že som opustil Vivyani a radšej som sa ukryl v strnulosti.

Do mojej mysle sa neustále vracal obraz: mäkké teplé telo, ktoré som nechal na okraji cesty. Posledná vec, ktorú som chcel zabudnúť, bol tvar tmavých skál na okraji kľukatej cesty, hnedastý odtieň kamienkov, roklina v diaľke. Lebo ona tam stále bola. Vedel som to. Vypáliť si tú scénu do pamäti bolo jedinou šancou, aby som ju mohol opäť nájsť.

Opäť ju nájsť.

Stalo sa to posadnutím.

Bál som sa, že keď sa zobudím, stratím k nej niť.

Nechcel som sa vrátiť do kráľovstva.

Zostal som niekde medzi.

Keď som sa zobudil a otvoril oči, často nastal moment zmätenia, keď som nevedel zistiť, kde som. Nejaká jaskyňa?

Ilúzia? Po každej stránke. Vždy. Vždy a navždy.

Išlo to ďalej a ďalej.

Elyani bola vždy po mojom boku. Ale to bola druhá strana. Nemohol som sa na ňu dostať bez toho, že by som zanechal Vivyani a opustil ju tak druhýkrát.

Radšej som zostával s nočnými morami a smradom. Lojalita sa nestará o smrad. Tam dole je smradu plno.

To sa stalo istotou. Druhá strana nie.

Jednu noc som sa zobudil a v nejasnom svite živej steny som videl Vivyani na svojom matraci.

„Vrátila si sa?“

Dezorientovaný, plazil som sa smerom ku nej a volal jej meno, „Vivyani! Vivyani! Neumieraj! Čakaj! Čakaj na mňa!“

Ale telo nebolo Vivyanine. „Zar! Zobuď sa! To som ja, Elyani. Len som si trochu oddýchla. Vieš, je veľmi neskoro.“

Posadila sa a rýchlo zapálila sviečku.

Kľakol som si vedľa nej a hľadel cez ňu, do ničoty.

Položila mi svoju ruku na plece a rozplakala sa. „Zar, prosím, prestaň už s týmto. Prosím!“

Moja myseľ bola naspäť v Podsvetí. Práve som položil Vivyani a odchádzal preč, bez toho, že by som sa obzrel.

„Nie! To nie je správne!“ kričala Elyani. A šokovala ma projekciou Hlasu, s plnou intenzitou, „Naspäť! Naspäť! Vráť sa naspäť!“

Prudko ma to vytiahlo z môjho sna.

Naspäť!

„Prestaň!“ Elyani kričala a zároveň vzlykala. „Prestaň s tým! Skončilo to! Ty si späť, ona je mŕtva. Ona je mŕtva! Mŕtva! A nemôžeš s tým urobiť vôbec nič!“

Po prvýkrát som ju uvidel.

Bola v slzách a zaplavená beznádejou, oblečená v ľahkej nočnej košeli, napoly sa triasla v chlade noci.

Taká jemná.

Zakryla sa dekou a plakala. „Zar, uvedomuješ si, čo som robila posledných deväť týždňov? Absolútne nič, iba umývala tvoje telo a starala sa o tvoju energiu! To bolo v poriadku, kým si bol tam dole, ale teraz tu jednoducho niečo nie je správne. Ty si hovieš vo svojom smútku, Zar, a to nerobí dobre nikomu! Prestaň s tým! Prosím, prestaň s tým! Už toho viac neznesiem!“

Po prvýkrát som bol s ňou.

„Prepáč mi,“ zašepkal som.

Uvedomil som si, že som nasával jej teplo ako špongia, bez toho, že by som jej vrátil naspäť čo len jedinú vec. Počas deviatich týždňov.

Vidieť samého seba takého sebeckého prinieslo mocné prebudenie.

Naspäť v izbe.

Po prvýkrát som cítil to, čo cíti ona.

Vzlykala. Tiene môjho Podsvetia sa odrážali na jej tvári.

„Prepáč mi, Elyani,“ povedal som nakoniec. „Vidím, že to, čo hovoríš, je pravda. Niečo nerobím dobre.“

Prekvapená, že cíti moju prítomnosť, Elyani nezákonne vnorila svoje oči do mojich. „Si späť, Zar?“

Neuhol som jej pohľadu. „Späť.“

Nedokázala prestať plakať.

„Elyani, vidím, že som ťa obral o neuveriteľné množstvo času a energie. Zajtra pôjdem naspäť do Lermonovej izby, aby si sa mohla vrátiť do normálneho života.“

„Čo tým myslíš, že pôjdeš do Lermonovej izby? Ani náhodou, muž Zákona! Toto je zotavovanie, Zar, mala to byť tá zábavná časť! Robila som túto prácu s tým, že som myslela nato, ako nám bude dobre a ako sa budeme smiať, keď sa vrátiš. A ty si mi teraz dlžný!“

Bol som taký pohnutý, že som nedokázal odpovedať.

V tomto kráľovstve spáčov kvôli mne nikto nikdy neplakal. A okrem Džervina sa o mňa nikto nestaral. Čo som jej mal povedať? Nepomyslel som nato, aby som ju chytil za ruku a Podsvetie ma príliš vysušilo, aby som dokázal plakať. Tak som sa naladil na vertikálnosť nad svojou hlavou, hľadajúc inšpiráciu. A hľa, bola tam!

„Čistá fontána!“ zvolal som, „Je opäť so mnou. Cítim ju prvýkrát, odkedy som sa napil tvojho dračieho mlieka.“

„Vyhováraj sa na moje dračie mlieko!“ usmiala sa. „Čo ti hovorí čistá fontána?“

Zostal som ticho.

Nenaliehala.

Nechcel som ju nechať len tak. „Je čas začať druhú časť cesty, to mi povedala čistá fontána. Niečo dôležité,“ zašepkal som.

„Čo je v druhej časti cesty?“

„Neviem,“ začala ma premáhať únava. „Niečo dôležité.“

„Dovolíš mi, aby som sa o teba starala, Zar?“

Zavrel som oči. „Cítim, že nemám nič, čo by som mohol dať.“

„Ale nechať niekoho, aby sa o teba staral, nie je o dávaní, je to o prijímaní.“

„Musí to byť pre teba vyčerpávajúce, tráviť svoje dni dávaním niekomu, kto nikdy nedal nič naspäť.“

„Nie!“ odpovedala. „Len vtedy, keď ľudia nevedia prijímať, sa stáva dávanie vyčerpávajúcim. Inak je to radosť.“

„Prijímanie,“ zašepkala cezo mňa čistá fontána. „To je to, čo sa mám naučiť.“ Moje viečka oťaželi. Nedokázal som otvoriť oči.

„Zoberiem ťa do postele,“ Elyani ma chytila za rameno.

Nechal som sa naplniť jej Bielou prítomnosťou.

Usmiala sa. Nemohol som to vidieť, ale cítil som to.

Keď som došiel k posteli, uložila ma a zostala pri mne. Tak ako predtým, ale pritom úplne inak — bol som tam pre ňu, aby tam ona mohla byť pre mňa.

Taká jemná.

5.34 Kozmologické záblesky

Po tej noci sa všetko zmenilo. Nočné mory ustúpili. Zakaždým, keď ma chytili temné stavy, zavolal som Elyani. Rozprávala sa so mnou. Otvoril som sa pre ňu a nechal ju vojsť. A ona vedela, ako odohnať zlé sny.

Spievala hymny Zákona a projektovala Hlas na moje brány. Natierala mi ruky a nohy vzácnymi olejmi zo vzdialených krajov. Kŕmila ma zvláštnymi jedlami, ktoré som nikdy predtým neochutnal, s jemným korením a množstvom zriedkavých bylín. A pripravila mi desiatky ešte zvláštnejších nápojov, zväčša bielych, po ktorých začala moja energia bublinkovať a moja myseľ bola opitá.

Vedela, ako sa o niekoho starať. Vytvorila teplý a ľahký ochranný obal, malý jednospálňový svet, kde som sa cítil byť úplne ochránený a v bezpečí, dosť silný nato, aby som sa znovu začal učiť chodiť a dostatočne slobodný nato, aby som rozprával hlúposti a plakal, kedy sa mi zachcelo.

Čoskoro sa opäť začala smiať. Bola to taká radostná duša. Netrvalo dlho, kým som sa začal smiať spolu s ňou. Nemal som čo robiť, iba sa nechať unášať jej entuziazmom. Bolo to také ľahké, že ma to primälo začať si klásť otázky ohľadne prebudenia.

Džervin mi často vysvetľoval, že smiech bol jednou z vecí, v ktorej spáči neboli veľmi dobrí. Čo som mal vyvodiť z faktu, že som sa smial stále viac a viac, ako si Džervin čoskoro všimol? Bol som prebúdzaný za pomoci Elyani? Znelo to príliš jednoducho. Ja som nič nerobil. Mohlo byť prebudenie prijaté? To nešlo príliš dobre dokopy s faktom, že prebudenie malo dočinenia so slobodnou vôľou. Určite človek nemohol prebudenie prijať. Ale mohlo by to byť, že sa cez prijímanie mohol človek prebudiť?

„Otvára sa pred tebou úplne nový svet,“ povedal mi Džervin počas jednej zo svojich návštev a zdalo sa, že je z toho celkom šťastný. „Toto je druhá časť tvojej cesty a zrejme nie najmenej dôležitá,“ dodal s úsmevom.

Potom tu bolo objavovanie radosti z diskutovania o všetkých možných témach, z ktorých nie všetky boli osvietené. Predtým, ako som zostúpil do Podsvetia, som sa nikdy s nikým naozaj nerozprával. Často som sa, pravdaže, rozprával s Džervinom, ale to nebolo to isté. Keď som hovoril s Elyani, prebudil sa vo mne nový stav vedomia. Nikdy som nevyčerpal všetky otázky a prichádzali ku mne rôzne druhy nových, zvláštnych myšlienok. Pravdaže, zo začiatku som bol tak trochu zablokovaný skutočnosťou, že bola v Zákone omnoho vzdelanejšia ako ja, oveľa viac vytrénovaná v mystériách svojho rádu a ďaleko prebudenejšia. Ale ten rozdiel ma čoskoro prestal strašiť, vďaka Elyaninmu jemnocitu a zmyslu pre humor. Zakaždým, keď moja myseľ zmrzla, vedela vždy tak dobre vystrúhať grimasu, ktorá presne odrážala, ako som sa cítil. Podarilo sa jej rozosmiať ma a diskusia nabrala nový smer.

Tak sme sa smiali na mnohých rádoch vo svätyni a rozprávali sa, o miestach v kráľovstve, ktoré navštívila, o múdrych mužoch a ženách Zákona, ktorých v živote stretla ako kňažka Bieleho Orla; a mojich školských rokoch v Šeringe, mojej frustrácii z Artoldovho pomalého spôsobu reči, mojom zúfalstve z toho, že som v lesoch Nadavanu prišiel o kameň; a či sa vôbec niekedy prebudím; a o filosteropoch Muridjinej susedky (starej pani, ktorá sa stávala postupne takou slepou ako orákulum kráľa Atlantídy); a Džervinových predpovediach blížiacej sa katastrofy; a o stovkách iných fantastických a bezvýznamných tém.

Jedného dňa ma Džervin prišiel navštíviť a bol príjemne prekvapený, keď ma nenašiel ležať v posteli, ale sedieť na trávniku. Po zákonnom velebení Pána Melchisedeka sa obrátil k Elyani a zatlieskal jej.

„Vyzeráš oveľa lepšie, synak!“ povedal mi. „Niet sa čo čudovať, po všetkých tých bielych nápojoch, ktoré si musel dostať!“ Sadol si s nami na fialový trávnik a z jedného z vreciek svojho rúcha vybral dve veľké hrušky, ktoré podal Elyani.

„Džervin,“ obrátil som sa na neho, „po prediskutovaní vecí s Elyani mám teraz stovky otázok, ktoré by som vám chcel položiť.“

„Stovky?“ Džervin doširoka otvoril oči. Potom sa obrátil k Elyani a znovu jej zatlieskal.

Elyani sa zachichotala.

Tváril som sa, že som to nevidel, „Džervin, keď som vás stretol v Bielom Svetle, potom ako som zomrel v Podsvetí, bol to sen alebo to bolo skutočné?“

„Skutočné. Vlastne oveľa skutočnejšie ako tu.“

„V ktorej časti Podsvetia sme to boli? Cítil som sa tam úplne inak ako na iných miestach, ktoré som tam dole videl.“

„To už nebolo v Podsvetí, ale vo sférach Výšin.“ Džervin videl, že koncept sfér Výšin bol v mojej mysli dosť hmlistý. „Mal by si využiť svoje zotavovanie a opýtať sa Elyani na rebrík svetov. Biely Orol je veľkým cestovateľom medzi bohmi, a tak aj jeho služobníčky vedia o cestovaní sférami všetko, čo je hodné vedenia.“

„Sféry Výšin…“ uvažoval som, „sú veľmi vysoko. Ako môže človek za takú chvíľu vyjsť z hlbokého Podsvetia do vznešených Výšin a zase sa vrátiť do Podsvetia?“

„Vo chvíli umierania,“ vysvetľoval Džervin, „nie je zriedkavé, že sa ľudia napoja na Biele Svetlo sfér Výšin. To je súčasťou kúzla umierania! Nezáleží na tom, kde si, či v kráľovstve, vo svete bohov alebo v Podsvetí. Umieranie ťa okamžite prenesie do Svetla. A keď sa staneš plne prebudeným človekom, potom prežiješ novú smrť každú sekundu. Môžeš prebývať vo Svetle sfér Výšin navždy.“

Večný Život cez permanentný stav smrti. S Elyani nás to zanechalo v zamyslení.

Potom som zariskoval horúcu otázku, „Džervin, povedzme, že by som vôbec nebol spáč a podstúpil zostup do Podsvetia ako naozaj prebudený človek.“

„Povedzme!“ napodobil ma Džervin.

„Bol by som schopný priviesť Vivyani naspäť?“

„Áno,“ odpovedal vecne, „je to veľmi pravdepodobné.“

„Takže je to naozaj dôležité, stať sa prebudeným človekom.“

To bolo prehovorené zo srdca. Džervin sa rozžiaril jedným zo svojich osvietených úsmevov. „Chápeš, že Biely Orol ťa k nej doviedol, však?“

Potichu som prikývol.

„Džervin, naučí sa Zar viac o Podsvetí, keď pôjde do svätyne Draka?“ opýtala sa Elyani.

„To je celkom možné. Nikto v kráľovstve nevie o Podsvetí viac ako Synovia Draka.“

Napriek mojej zvierajúcej túžbe nájsť Vivyani, som pri myšlienke, že by som sa tam mal vrátiť, pocítil v žalúdku nevoľnosť. Elyani, ktorá pochopila, pre mňa jemne zniesla nadol prítomnosť Bieleho Orla.

Bolo to magické. Zakaždým, keď invokovala Orla, pocítil som opäť mier.

Džervin, ktorý ju sledoval, sa láskavo usmial. A začal nám rozprávať o Lermonovi, ktorý vo svätyni Lazéry tvrdo pracoval na výrobe výnimočných mäkkých kameňov, spolu s Majstrom Esrevinom a čoskoro-slávnym-po-celom-kráľovstve Majstrom Vlnkom, géniom vo výrobe kameňov.

Potom, ako Džervin odišiel, sme sa s Elyani pustili do diskusie o sférach. „Takže kráľovstvo, prechodné svety, svet bohov a sféry Výšin sú všetky súčasťou sfér Melchisedeka, je to tak?“

„Správne!“ odpovedala.

„A kde do toho zapadá Podsvetie?“

„Tiež súčasť sfér Melchisedeka, ale pod nami. Ale existuje veľa Podsvetí! Čo si videl počas svojho zostupu, to bola len vonkajšia kôra. Pod ňou je úroveň na úrovni. Ide to nadol tak hlboko, ako to ide vo sférach nad nami nahor.“

Striasol som sa pri myšlienke na to, čomu som unikol. Ale čo sa so mnou stane vo svätyni Draka? Ťažko som prehltol. „Myslíš si, že Synovia Draka budú odo mňa žiadať, aby som išiel znovu dole alebo dokonca ešte hlbšie?“

„Neviem. Možno by si sa cezo mňa mohol spýtať Bieleho Orla bohov?“ povedala, aby odviedla moju pozornosť.

Stratégia okamžite zaúčinkovala. „Chceš povedať, že by si pre mňa mohla prorokovať z Bieleho Orla?“ spýtal som sa prekvapene.

Tvárila sa, že je urazená. „Pravdaže môžem! Zar-ka, čo si myslíš? Som predsa vysoká kňažka.“

„Buď opatrná, Biely Orol, môžem ťa vziať za slovo!“

„Pýtaj sa. Hocikedy,“ jej hlas bol sladký ako med. „Ale nateraz sa vráťme naspäť ku sféram. V ktorej sfére sme teraz?“

„Teraz stojíme v kráľovstve, pod svetom bohov a prechodnými svetmi, a nad Podsvetím.“

„Správne!“

„Povedz mi, čo presne je Nadsvetie?“

„Iný názov pre svet bohov, ktorý tiež niekedy voláme trojuholník.“

„Jednoduché,“ zatlieskal som rukami.

„Jednoduché,“ usmiala sa. „Na rebríku svetov, ktorá úroveň nasleduje prvá po kráľovstve?“ spýtala sa.

„Tma viditeľná, prvý z prechodných svetov.“

„Správne a pravdivé. A prečo sa nazýva tmou viditeľnou?“

„Viditeľnou, pretože sa dá ľahko vidieť z kráľovstva a tmou, pretože keď sa človek do nej pozrie, atmosféra zrazu stmavne. A mimochodom, Slečna Elyani, viem veľmi dobre rozoznať, keď sa ľudia rozprávajú cez kanály tmy viditeľnej, aby som nemohol počuť, čo hovoria!“

S dôstojným výrazom na tvári vzhliadla nahor ku sféram, našpúlila pery a hrala sa so svojou rukou na brade presne tak, ako keď si Majster Džervin ťahá bradu.

Čo iné som mohol robiť, ako vyprsknúť do smiechu? Ona sa pridala.

Keď sme nadobudli akú-takú vážnosť, opýtal som sa, „A kto žije vo sférach Výšin?“

„Veľkí mudrci a anjeli. Tí, ktorí nikdy nezomrú.“

„Aha!“ povedal som. „To znie presne ako to, čo odo mňa Džervin chce, aby som sa usiloval dosiahnuť, pretože iba ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie.“

„Presne. Džervinove slová boli jasné, nie? Hneď ako začneš umierať každú sekundu, staneš sa plne prebudeným, a potom nikdy nezomrieš! Pochopil?“

„Mm…“ uvažoval som, „ale ja som si myslel, že bohovia sú nesmrteľní?“

„Nie, nie sú úplne nesmrteľní. Ich svet sa nachádza pod sférou Výšin. Bohovia žijú sto krát sto krát sto krát dlhšie ako my, a preto sa nazývajú nesmrteľnými. Ale musia opustiť svoje telo a zomrieť na konci kozmického cyklu; a znovu sa narodiť na začiatku nasledujúceho. Všetko, čo je pod sférami Výšin, podlieha smrti.“

„Naozaj,“ vypozoroval som, „čím hlbšie ideš, tým viac smrti tam je. Vo sférach Výšin nezomierajú vôbec. Vo svete bohov nezomierajú príliš často. V kráľovstve trochu zomierame. Ale to je nič v porovnaní s Podsvetím, ktoré som videl, kde sa zdá, že každý umiera veľa. Som zvedavý, čo sa deje ešte nižšie.“

„Ale to je jasné,“ povedala so zlomyseľným úsmevom, „musia zomierať v jednom kuse! Čo znamená, že keby sme tam išli, boli by sme plne prebudení.“

„A potom by sme nikdy nezomreli?“ spýtal som sa zmäteným hlasom.

„Zar-ka,“ povedala, „nie je čas ísť si trochu oddýchnuť?“

„A čo sféry diaľav?“ opýtal som sa.

„Tie sú veľmi ďaleko. Sú odlišné, nie ako tu u nás.“

„Akí ľudia tam žijú?“

„Iné formy inteligencie, ktoré sa vôbec nepodobajú na ľudské bytosti.“ Slečna Orla okolo mňa pomaly mávala rukami, nafúkla si líca a cez zaokrúhlené pery mysteriózne vyfúkla vzduch. „Lietajúci Draci. Veľké oblaky modrého vedomia, ktoré robia zvuky ako ‘fúúúúúhhh’, keď sa na ne naladíš a počúvaš.“

Bol som fascinovaný.

„Pred časom,“ dodala, „som počula Slečnu Teyani predpovedať, že jedného dňa nám povieš veľa tajomstiev o sférach diaľav.“

„Slečna Teyani predpovedala o mne? A to už ako?“

Elyani nevinne pokrčila plecami. „Na stretnutiach svätyne musíme o niečom hovoriť.“

„Elyani,“ zamračil som sa, „z tohto sa tak ľahko nedostaneš!“

Videla, že je to pravda. „V poriadku!“ pripustila. „Bolo to vtedy, keď som jej podala správu o tom, ako si mal nehodu pri cestovaní, keď si stratil vedomie a musela som ťa ísť vyzdvihnúť. Spomínaš si?“

„Pravdaže si spomínam. To bolo vtedy, keď som sa ťa stále snažil chytiť skôr ako odídeš zo štartovacej miestnosti, ale zakaždým, keď som konečne otvoril oči, už si bola preč.“

Keď bola Elyani dojatá, svietilo jej cez oči svetlo Bieleho Orla. Tentokrát svietilo toľko svetla, že sa skoro cítila trápne. „Rozmýšľam, čo ťa projektovalo do sfér diaľav,“ pokračovala. „Ešte šťastie, že to nebolo príliš ďaleko. Ale vieš, keď som tam prišla, stalo sa niečo veľmi zvláštne. Tie smrtiace vetry v priestore sa zastavili a počula som slabý šepot. Vyskúšala som všetky známe typy identifikácie, ale nereagovalo to.“

„Bolo to hrozivé?“

„Vôbec! Ja som sa stala hrozivou, pretože som sa bála, že ťa to napadne. Nič také. Hlas mi len zašepkal, že sa nie je čoho obávať, pretože ‘Priestorová Matica’ dáva pozor. A iný hlas ohlásil návrat Lietajúceho Draka.“

„Ďaleké Pods…“ začal som, ale zastavil som sa, lebo som sám sebe sľúbil, že už nikdy nevyslovím tieto slová ľahkovážne. „A čo k tomu povedala Teyani?“

„Povedala, že to bolo veľmi významné spojenie, a že jedného dňa nám k tomu budeš môcť povedať viac. Tiež spomenula, že toto spojenie by celkom dobre mohlo byť dôvodom, prečo si ťa Džervin vybral za študenta.“

„Ja tu nevidím spojitosť.“

„Lietajúci Draci, Priestorová Matica a byť strážený v diaľavách,“ vysvetľovala Elyani, „všetko to znie ako cestovanie vo veľkom. Možno si si to ešte neuvedomil, Zar, ale Majstri Hromu sú fantastickí cestovatelia. Ľudia ako Džervin a Lermon preskúmali tieto sféry odhora až dole a v každom smere. Niektoré z týchto sfér majú toľko rozmerov, že môžu byť extrémne mätúce. Myseľ sa s nimi nedokáže vysporiadať. A tak Majstri Hromu vyvinuli supermentálny proces cestovania v multidimenzionálnych priestoroch a aplikovali ho na extravagantne vzdialené výpravy — také druhy ciest, ktoré sa zdajú byť ďaleko dokonca aj bohom.“

Dychtivo som na ňu hľadel, očakávajúc viac.

„Nie! To je všetko, už nepoviem ani slovo!“ vzhliadla nahor k nebesám. „Och, Biely Orol bohov, odpusť mi! Mám kradnúť tajomstvá jeho rádu a ja mu tu vysvetľujem to, čo mu jeho učiteľ ešte nemal čas povedať. Pomôž! Mám skúsiť dračie mlieko?“

Prevalil som sa na fialovom trávniku, „Nie, to nie! Slečna Elyani, poviem ti čo len chceš, len toto mi neurob!“

„Chceš povedať, že sa ti nepáčilo moje dračie mlieko?“ vyzerala, akoby mala zlomené srdce.

Matka Svetla, čo som to povedal? Hneď som sa posadil, „Ale pravdaže, miloval som ho! Bolo to jedinečné a najfantastickejšie dračie mlieko, aké som kedy pil. A Pán Melchisedek mi je svedkom… aký deň som potom mal! Neviem sa dočkať, kedy si zaslúžim ďalšie.“

5.35 Vitaj v osobnom štádiu

Po prvýkrát od zostupu som mal ísť navštíviť Džervina v enkláve drahokamov, namiesto toho, aby ma on navštívil v Elyaninej nádvornej záhrade.

Elyani ma previedla cez bludisko hál a chodieb. Keď sme došli k portálu ženského krídla, skôr ako ma nechala ísť, rýchlo skontrolovala moju energiu. Spokojná s tým, že sa dokážem vyrovnať s chodením, dala mi opatrné požehnanie.

Išiel som rovno do enklávy tridsiatichtroch víťazných bohov, k oltáru Pána Ganu, ktorému som nemohol neoplatiť krátku návštevu.

Ako som kráčal, uvedomil som si, že toto bolo prvýkrát po týždňoch, čo som opustil Elyani. Toto uvedomenie bolo sprevádzané zvláštnymi pocitmi, takými zvláštnymi, že som ani nedokázal povedať, aké vlastne boli. A všetko okolo mňa sa zdalo byť také iné! „Čo do Po… sa mi stalo?“ myslel som si, ako som cestou zdravil ľudí. Prečo sa cítim, akoby som žil v inom svete?

Ako vždy, vzdanie úcty Ganovi bolo ako stretnúť starého priateľa. „Ha! Gana! Lobačen Zera! Hera, Gana! Samayin ho Zera!“

Aspoňže on sa nezmenil! „Och, Pán Gana,“ pomyslel som si, „čo by som robil vo svete, keby si tu nebol? Ale čo sa to so mnou deje?“

Svetlo okolo oltára bolo sladké ako Elyanine biele nápoje. „Biele nápoje…“ myslel som si, „možno to sa deje: je v nich príliš veľa mágie a ja nie som dosť pokročilý nato, aby som sa s ňou dokázal vyrovnať. Čo myslíš, Pán Gana?“ opýtal som sa cez fontánu.

Avšak vedenie čistej fontány skôr naznačovalo, že biele nápoje sú pre mňa výborné.

Odľahlo mi, až som si povzdychol.

Do mojej mysle prichádzali naraz všetky druhy otázok. Primälo ma to k úsmevu, spomínajúc na časy, keď som sem zúfalý chodieval, aby som našiel otázky, ktoré by som mohol položiť svojmu majstrovi.

Rozmýšľal som, či by pre mňa bolo možné, aby som prorokoval z múdrosti Pána Ganu, tak ako Elyani prorokovala z Bieleho Orla. Možno keby som ju videl pri obrade, našiel by som návod ako urobiť to isté s Ganom. Proroctvo znelo presne ako to, čo som potreboval, aby som dostal odpovede na svoje otázky. Potreboval som múdrosť bohov viac ako kedykoľvek predtým.

V čase, keď som prišiel k Džervinovi, sa v mojej mysli vynorilo ešte oveľa viac otázok. Múdry muž Zákona ma privítal vrúcne a zákonne; a ako vždy, opýtal sa na moje zdravie.

„Neviem!“ povedal som, „Moje telo je v poriadku, ale v mojom vnútri sa dejú samé čudné veci, Džervin. Bol by som rád, keby som im lepšie rozumel.“

Džervin sa usmial, „Čo myslíš, že by sa mohlo diať, synak?“

„Je to všetko také iné, Džervin. Verili by ste, že sú časy, keď mám toľko otázok, že ani neviem, ktorú mám Elyani položiť skôr? A cítim ľútosť nad mnohými vecami, ktoré som v minulosti urobil, a ktoré sa mi teraz javia ako hrubé chyby a stratené príležitosti. A moja myseľ je preplnená želaniami a emóciami — nádeje a city, aké som nikdy predtým nemal.“

„Myslíš, že spáči majú takéto pocity ľútosti alebo želania?“

„Viem, že nemajú,“ odvetil som, „ale nemôžem si pomôcť, vidí sa mi, že môj život zvykol bývať ďaleko jednoduchší. Džervin, niekedy sa dokonca stáva, že si moje vlastné priania navzájom odporujú! Nevidím v tom žiadnu múdrosť.“

„Aha!“ zasmial sa Džervin. „Ako napríklad čo?“

„Chcel by som, aby som nemusel ísť do svätyne Draka. A dúfam, že odo mňa už nikto nikdy nebude chcieť, aby som išiel znovu do Podsvetia,“ striaslo ma. „Ale tiež si želám, aby mi Synovia Draka povedali, ako zostúpiť a nájsť Vivyani. Viem, že je mŕtva, ale čo na tom? Či jej telo žije alebo nie, to nezmení nič na skutočnosti, že jej duša je stále zamrznutá tam dole. Kto sa o ňu postará?“

„Takže sa z teba stáva muž súcítenia.“

„Súcítenie znie ako múdrosť veľkých majstrov. To, o čom hovorím ja, je oveľa jednoduchšie. Ja len začínam rozumieť hodnote toho, keď sa o človeka niekto stará a donútilo ma to zamyslieť sa nad mnohými vecami. Nakoniec ma možno to, že sa o mňa Elyani starala, naučilo viac ako samotný zostup do Podsvetia.“

„Možno!“ Džervin si žmolil bradu, čo signalizovalo, že naša diskusia mala hĺbku. „Ale pravdaže, keby si nešiel do Podsvetia, nebola by tu príležitosť, aby sa o teba mohol niekto starať. A keby si nezomrel v Bielom Svetle, ako si to urobil, možno by si nebol nikdy schopný dovoliť niekomu, aby sa o teba staral.“

„Možno,“ odpovedal som a želal si, aby som mal bradu ako Džervin a Lermon, aby som si ju mohol žmoliť a dosiahnuť veľké hĺbky myslenia ako oni. K môjmu sklamaniu, päť alebo šesť krátkych tenkých blond chĺpkov na mojej brade nikdy nerástlo. Uvažoval som, či majú Biele Orly nejaké špeciálne odvary na rast brady. Na druhej strane, načo by im boli?

„Teraz,“ pokračoval som, „som vám prišiel povedať jednu vec, Džervin. Ak sa ma po tretíkrát opýtate, či sa stanem vašim študentom, nebudem váhať. Poviem áno. V posledných týždňoch som o tom veľa premýšľal. Stále si vôbec nie som istý, či vás dokážem nasledovať, ale ak by sa mi z milosti bohov niekedy podarilo stať Majstrom Hromu, potom by som možno mohol nájsť Vivyani. A hlboko vo vnútri stále verím v pravdivosť vízie, ktorú som mal v jazere. Jedného dňa bude naša dobrá Slečna Elyani potrebovať pomoc a ja tam chcem byť pre ňu. Ale akú pomoc by som jej mohol poskytnúť, taký neznalý a bezmocný, ako som teraz? Ak ma viete urobiť silným, potom jej budem môcť pomôcť. A potom, jedného dňa, možno budem schopný dať niekomu kúsok z toho, čo som dostal od vás a to by bol najväčší zo všetkých darov.“

Džervin a ja sme na seba potichu hľadeli. Cítil som jeho vrúcnosť — vrúcnosť, ktorú som u neho obdivoval, odkedy sme sa stretli. Ale teraz som tiež prijímal vrúcnosť, tak ako keď sa o mňa starala Elyani. A v tomto prijímaní bolo dávanie. Bol to zázračný zážitok. Po prvýkrát som pocítil, že vyžarujem vrúcnosť do Džervina, tak ako keď som sedel s Elyani a udržiavali sme očný kontakt.

Bolo to jednoduché a plné. Magický okamih. „Džervinove teplo je také podobné Bielemu Orlovi,“ pomyslel som si. Alebo to snáď bolo naopak?

„Niečo, čo som si všimol na spáčoch, je, že nechápu, o čom je vrúcnosť,“ povedal som. „Sú studení, tak trochu ako ľudia z Podsvetia, ale neuvedomujú si to.“

„Veľmi pravdivé, muž Zákona!“ odvetil Džervin, ktorý, ako som si všimol, vedel veľmi dobre, ako prijímať teplo, ktoré som mu posielal.

„Teraz ti aj ja niečo poviem,“ povedal Džervin po chvíli. „Spomínaš si, keď som povedal, že sa veľa udeje, kým sa ťa opýtam tretíkrát, keď to už bude pre teba a pre mňa záväzné? V skutočnosti sa toho stalo toľko, že si myslím, že už nie je dôvod pýtať sa ťa. Táto vrúcnosť, o ktorej tak správne hovoríš, bude našim záväzkom. Ale aj tak je tu ešte formálny spôsob robenia vecí, ktorého sa musíme pridŕžať, aby mohla odo mňa k tebe prúdiť pomoc našej línie. Zajtra ráno sa stretneme pri dverách mojej izby, dve hodiny pred východom slnka a ja vykonám obrad, ktorým ťa formálne pozvem, aby si sa pridal k Majstrom Hromu.“

Striasol som sa. Hanba mi, moja jediná myšlienka bola, „Dobrý Pán Melchisedek, čo sa so mnou stane do zajtra rána?“

Džervin, ktorý prečítal moje myšlienky, pohotovo zdvihol ochrannú ruku smerom k môjmu srdcu. „To je v poriadku! To je v poriadku! Tentokrát tvojím smerom neposielam žiadnu katastrofu!“ povedal rýchlo a rozosmial ma.

5.36 Proroctvo Bieleho Orla

Elyani na mňa čakala pri portáli ženského krídla svätyne.

„Nevidel som ťa celé veky!“ zvolal som.

„Najmenej tri hodiny,“ usmiala sa.

Ako som ju nasledoval, predstieral som rozhorčenie, „Toto je čoraz smiešnejšie! Musí existovať nejaký spôsob, pomocou ktorého by som vedel nájsť cestu cez chodby vašej svätyne!“

Slečna Bieleho Orla sa zasmiala, „Pravdaže existujú spôsoby! Plno spôsobov!“

„Magických?“ spýtal som sa.

„Pravdaže!“

„Myslíš, že ďalších pár stoviek bielych nápojov by mi pomohlo?“

„Zaujímavé, že to hovoríš! Práve som pripravila jeden naozaj špeciálny.“

„Sladké Nadsvetie!“ pomyslel som si. „Vedel som, že sa mi ide niečo stať!“ Zdalo sa mi, že som spoznal vstupnú halu a opýtal som sa, „Neprešli sme tadiaľto pred tromi minútami?“

„Nie!“

„Džervin a Lermon dokážu multidimenzionálne cestovať cez sféry diaľav,“ povedal som, „a ja ani nedokážem nájsť cestu do tvojej spálne. Mám ešte čo doháňať.“

Kráčali sme dole malým schodiskom. Bol som si istý, že sme už tade prechádzali. „Elyani,“ povedal som, „už nejaký čas nosím v hlave jednu otázku. Si Džervinova dcéra?“

„Ach!“ zvolala. „Zar, čo sa to pýtaš!“

Uvedomil som si, že som spôsobil trapas a rýchlo som povedal, „Prepáč! Už to znovu nespomeniem.“

„To je v poriadku.“ Odmlčala sa. „Džervin nie je môj otec, ale som veľmi dojatá, že si si myslel, že je.“

Keď sme nakoniec došli na nádvorie, Elyani navrhla, aby som si trochu oddýchol.

„Vôbec nie som unavený. Počúvaj, niečo sa stalo. Džervin oznámil, že zajtra pri východe slnka ma zasvätí ako študenta Hromu.“

„Och, skvelé!“ Bolo jasné, že Elyani sa tá správa vôbec nepáči. „A povedal už, kedy pôjdeš do svätyne Draka?“

„Najskôr nedlho potom. Keď si ma tak dobre vyliečila. Niekedy si želám, aby som mohol byť chorý ešte trochu dlhšie.“

„Och, naozaj?“ Elyani žiarila svetlom Bieleho Orla.

„Naozaj! Nemôžeš ma trošku priotráviť jedným zo svojich bielych nápojov? Napríklad zajtra na obed.“

Elyani sa nesmiala. Zahryzla si do pery a hľadela do hmiel, dávajúc sa dokopy.

Ticho bolo prerušené niekoľkými dažďovými kvapkami, ktoré začali padať na nádvorie.

„Som zvedavý, čo na mňa čaká vo svätyni Draka. Najskôr nič také, na čo by som sa mohol tešiť. Sú tu, vo svätyni Eisraimu, nejakí vysokí zasvätenci Podsvetí?“

„Žiadni, o ktorých by som vedela.“

„Čo v Eisraime nie sú žiadne rády, ktoré zostupujú do Podsvetí, tak ako sme to museli urobiť ty a ja?“

„Iba niekoľko. Je to príliš nebezpečné. Väčšina z nich je len sprevádzaná do jaskyne, ako je tá, v ktorej som ťa nechala. Potom sú za ruku vedení na krátku návštevu, až kým nezačnú vrieskať, ‘Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?’ Potom sú vytiahnutí späť na povrch a nazývajú sa veľkými zasvätencami Podsvetia.“

„A čo Biele Orly? Musia všetky ísť dole?“

„Všetky!“ odpovedala Elyani a vystrúhala jednu zo svojich prepracovaných grimás. „Je to jedna zo základných skúšok pre vysoké kňažky nášho rádu, a my ju prijímame a sme na ňu hrdé, pretože sme Biele Orly a nie Biele Husi. Ale v posledných rokoch bol počet obetí hrozivý, pravdepodobne kvôli rozpadu energetických polí, o ktorom ti Džervin rozprával.“

„A kvôli čomu ťa on požiadal, aby si sa o mňa postarala,“ usmial som sa.

Vystrúhala na mňa ďalšiu rýchlu grimasu. „Za posledné tri roky sa nevrátila ani jedna z Bielych Orlov. Poslať niekoho dole sa stalo akoby vynesením rozsudku smrti. Teyani je z toho zakaždým úplne zničená. Ak to takto pôjde ďalej, z nášho rádu nezostane nič.“

„Možno som trúfalý,“ povedal som nato, „ale som si istý, že keby som išiel opäť dole, Vivyani by som našiel.“

„Zar, verím ti. Ale tvoje telo bolo na pokraji vyčerpania. Zomrelo by, kým by si bol dole.“

„V poriadku, v poriadku! Beriem to.“ Pozrel som sa na svoje vychudnuté telo a uškrnul sa, „Potrebujem len ďalších stotisíc bielych nápojov a ktovie, možno budem na tom zase tak dobre, že to budem môcť opäť skúsiť.“

Keď som spomenul Vivyani, Elyani často zmenila tému. Tentokrát prešla rukou popri veľkom znamienku na mojom ľavom líci a povzdychla si, „Kým si spal, Teyani a ja sme na to skúšali balzam, ale nezabralo to. Ale myslela som už aj na iné byliny, ktoré by mohli byť účinnejšie.“

Zahľadel som sa jej priamo do očí a povedal, „Chcem sa opýtať Bieleho Orla bohov, či je niečo, čo by som mohol urobiť vo svätyni Draka, aby som doviedol Vivyani naspäť. Budeš mojou prorokyňou?“

Už dávno sme sa dostali za fázu, keď sme zvažovali, či je očný kontakt nezákonný. Sledujúc intenzitu v mojich očiach, Elyani prikývla, „Budem. Ale najprv si trochu oddýchni. Môže to trvať dosť dlho.“

Kvapky sa zmenili na dážď. Kapituloval som a išiel si dať siestu, ktorá trvala o štyri hodiny dlhšie, ako som čakal. Napriek skutočnosti, že som sa cítil byť silnejší, môj spánkový režim bol stále nepravidelný a nepredvídateľný.

Keď som vstal, bolo už po západe slnka. Stále pršalo. Išiel som zaklopať na Elyanine dvere.

„Čo si robila?“ zvolal som od prekvapenia, keď som ju videl. „Celá svietiš!“

Zažiarila ešte o kúsok viac. „Poď, musíme užiť byliny!“

„Chceš povedať, že toto vypiješ spolu so mnou?“

„Áno. Je čas na proroctvo!“ Podala mi veľkú šálku plnú ružovo-bielej tekutiny. Sadol som si na podlahu a sŕkal, zatiaľ čo ona upravovala oheň na svojom malom spálňovom oltári.

„Polku!“ povedala. „Musíš vypiť polovicu!“

Urobil som, ako mi nakázala a podal jej šálku naspäť, „Tento je úplne sladký a bublinkavý!“

Bez slova a na jeden dúšok vyprázdnila druhú polovicu. Potom sa ku mne obrátila s prázdnym pohľadom v očiach, akoby k nej orákulum už prehováralo.

„Bizarné,“ pomyslel som si. „Zdá sa, že ten nápoj má väčší účinok na ňu, ako na mňa.“

Potom, hľadiac akoby cez strop, začala vydávať zvuky, aké som už počul vyslovovať aj iné prorokyne, „Zar-Zarra… Elva… Roh!“ A rad nezrozumiteľných onomatopoje — alebo to bol starý atlantský dialekt? — stále pokračoval.

„Och, nie!“ pomyslel som si. „Ona je jednou z tých prorokýň, ktorým rozumejú len samotní bohovia!“ Ako ma Džervin poučil pre podobné situácie, zostal som veľmi pokojný a snažil sa otvoriť svoje srdce odkazu proroctva. Ale zvuky prechádzali od zlých k ešte horším a jej telo sa začalo triasť.

Najprv som mal o ňu obavy. Ale prorocký tok sa zmenil na takú kakofóniu, že som začal mať pochybnosti. „Elyani,“ pomyslel som si, „ty na mňa skúšaš nejakú svoju fintu!“ Nastala ťažká chvíľa, keď som nevedel, čo mám robiť. „Ak skutočne prorokuje a ja sa začnem smiať, veľmi ju to zraní.“ Ale zvuky sa zvrhli na takú úroveň, že som sa už nedokázal ovládnuť a vybuchol som do strašného rehotu.

Elyani náhle stíchla a vzhliadla k nebesám, „A je to tu! Neverí mi! Vedela som, že mi nebude veriť, že budem jeho prorokyňou.“

Vtedy som si uvedomil, že v bylinách bolo viac, ako som si myslel.

Nemohol som sa prestať rehotať. Zmietaný prudkými kŕčmi, musel som si rukami držať brucho a sotva som dokázal dýchať. Moc bylín ma premohla. Úplne som sa nechal uniesť a začal sa váľať po zemi.

Elyani sedela vedľa mňa na podlahe. Tiež sa trochu smiala, aby mi robila spoločnosť.

Nemám potuchy, ako dlho to trvalo. Úplne som stratil pojem o čase.

Nakoniec som sa poslednýkrát zasmial a zrútil sa do embryonálnej polohy. Elyani mi jemne prešla rukou cez vlasy, ako to zvykla robievať, keď som bol veľmi chorý.

„Som mŕtvy,“ zašepkal som s dlhým, predlhým výdychom úľavy.

„Len zostaň ešte chvíľu takto veľmi potichu a budeš pripravený stretnúť sa s Bielym Orlom.“

Urobil som sa mäkkým ako bábätko a prijímal neuveriteľne vysokú kvalitu svetla a vrúcnosti, ktorú zniesla do miestnosti.

Keď ma vyzvala, aby som sa posadil, bol som úplne mimo svojho bežného vedomia.

Moje oči boli zajaté jej očami. Ešte nikdy som nevidel oči takto svietiť. Bolo to ako hľadieť na polia hviezd.

Práve som jej chcel povedať, aký som fascinovaný, keď mi zapečatila pery svojím ukazovákom. „Biely Orol je so mnou. Budem hovoriť ako mi prikazuje. Môžeš mi položiť ľubovoľnú otázku, akú len chceš, ale mal by si vedieť, že všetky kňažky Bieleho Orla budú počuť jeho odpovede.“

Biely Orol! Jeho prítomnosť bola taká podobná Elyaninej.

Alebo to bolo naopak?

Bol som priamy. „Chcem vedieť, či existuje sila, ktorú by som mohol získať vo svätyni Draka, ktorá by mi umožnila nájsť Vivyani.“

Elyani odpovedala okamžite a svojím normálnym hlasom. „Tvárou v tvár nešťastiu, čo iné môže robiť malý chlapec ako držať si hlavu v rukách a plakať? Iba veľkí bojovníci majú silu zmeniť smer osudu. Ak Zar dostane šancu stať sa veľkým bojovníkom, nech sa neodvracia. Druhú šancu už nedostane.“

To mi nedávalo zmysel. „Mohol by som vedieť viac?“

Elyani potriasla hlavou. „Biely Orol k tomu nechce viac povedať. Ak budeš nástojiť, bude hovoriť slová, ale tie budú také mätúce, že otrávia tvoju myseľ.“

Preglgol som a rýchlo zmenil tému, „Keď som bol pri malom jazere v Nadavane, potom ako som stratil vzácny kameň, mal som víziu, v ktorej ku mne prišiel Biely Orol a žiadal ma o pomoc. Chcem vedieť, či táto vízia bola skutočná.“

„Bola skutočná a zoslaná samotným Bielym Orlom,“ povedala.

Jednoznačná odpoveď spôsobila, že moje srdce vzplanulo radosťou. Slniac sa vo vysokej prítomnosti Bieleho Orla, spomenul som si na všetok smútok, ktorý som si vytvoril tým, že som nedôveroval vízii a na to, ako som o sebe pochyboval. A usmial som sa.

Ale ak videnie bolo skutočné, čo sa ide stať Elyani?

Nechcel som ju vystrašiť tým, že by som naznačoval, že by mohla byť v nebezpečenstve. Tak som sa opýtal, „Ako by som sa mohol stať takým silným, aby som mohol slúžiť Orlovi? Čo musím urobiť, aby som sa stal dávajúcim?“

„Leť na Drakovi a naplň vôľu svojho otca.“

Môjho otca? To nedávalo zmysel. Starý muž v Zákone už dávno zomrel. Ako by som mohol vedieť, čo odo mňa chcel?

„Môžem sa k tomu spýtať viac?“

Elyani mlčky potriasla hlavou.

Zmätený, rozmýšľal som ako prefrázovať otázku.

Elyani potriasla hlavou druhýkrát.

Vypočul som varovanie a nechal som tento bod plávať. Hľadiac na výnimočné svetlo v Elyaniných očiach, opýtal som sa, „Už tak veľa dlžím Bielemu Orlovi. Ako mu kedy budem môcť poďakovať?“

„Leť na Drakovi a naplň vôľu svojho otca!“

Nechal som na seba tie slová chvíľu pôsobiť.

Môj otec… Čo do Nadsvetia s tým má môj otec? Možno Biely Orol poukazoval na Džervina.

Vtedy som urobil zásadnú chybu. Vysvetlil som si opakujúce sa odpovede tak, že som už vyčerpal zmysluplné otázky. Rozhodol som sa, že som sa pýtal dobre a uspokojil sa so vzácnymi odpoveďami, aj keď mi v tom čase veľmi nedávali zmysel. Tak som prikývnutím naznačil, že nemám ďalšie otázky a vstúpil som do meditatívneho stavu.

Aký mladý hlupák som len bol! Biely Orol bohov tam bol pre mňa. Keby som vedel lepšie rozlišovať a prísť na správne otázky, proroctvo mohlo pokračovať celú noc a otvorili by sa mi úplne nové obzory. Elyani mi to dokonca naznačila. Varovala ma, „Môže to trvať dosť dlho!“ a nástojila na tom, aby som si oddýchol. Keby som si len bol spomenul naladiť sa na čistú fontánu!

Nič z toho mi nenapadlo. Len som potichu sedel pred Elyani, užívajúc si vznešenú prítomnosť v miestnosti a lesk v jej očiach.

Asi po polhodine sa prítomnosť stala slabšou a Elyani zatvorila oči.

Myslel som si, že si pravdepodobne potrebuje oddýchnuť a mať nejaký čas pre seba, tak som potichu vyšiel z miestnosti.

5.37 Opustená kňažka

Bola skorá noc a na nádvorie dopadali dažďové kvapôčky. Mesačné svetlo, odrážajúce sa cez hmly, vytvorilo striebristú atmosféru, takú príznačnú pre atlantské noci.

Čoskoro po mne vyšla Elyani. Sadla si vedľa mňa na trávnik, „Je tu niekoľko vecí, ktoré ti musím o prorokovaní vysvetliť! Pre začiatok, po prijatí proroctva je prorokyňa zraniteľná. Nemala by byť ponechaná osamote!“ Jej hlas znel trpezlivo, nie nahnevane. Predsa ale bolo zrejmé, že som urobil niečo nesprávne.

Náhle som sa zobudil zo svojho hmlistého rozjímania, „Prepáč mi to! Si v poriadku? Čo som mal robiť?“

„Áno, som v poriadku. Prorocké sedenie bolo veľmi krátke. Ale musíš pochopiť, čo sa obyčajne deje so ženou, keď prijme proroctvo. Jej Duch musí vystúpať vysoko do sfér a to môže byť veľká námaha. Keď sa sedenie skončí, je ponechaná so svojím Duchom vysoko nad a ďaleko od svojho tela. Toto, v kombinácii s únavou — proroctvo môže byť vyčerpávajúce! — ju zanechá v stave, keď nemá plnú kontrolu nad svojím telom a je mimoriadne otvorená a zraniteľná, ako malé bábätko. Ak je ponechaná osamote a nie je o ňu postarané, cíti len bezútešnú opustenosť, akoby bola ponechaná niekde v chladných oblastiach Podsvetia.“

„Sladký Pán Melchisedek, tak sa teraz cítiš?“

„Nie, nie naozaj.“ Bolo tu akurát toľko svetla, aby som uhádol, že na mňa robí jednu zo svojich sofistikovaných grimás. „Existuje niekoľko druhov proroctiev. Pri spojení, aké sme nadviazali dnešnú noc, som zostala vo svojom rovnakom ja, viac-menej — obzvlášť preto, že bolo také krátke.“

„Povieš mi jedného dňa o rôznych druhoch proroctva?“

„Iste. Ak sa s tebou vtedy ešte budem rozprávať, pravdaže.“

„Och, prepáč mi! Prepáč! Prepáč! Teraz som si spomenul, keď mi Džervin povedal, že kňažky, ktoré práve prorokovali, potrebujú ochranu. Ale nikdy mi nenapadlo spýtať sa ho, ako to urobiť. Elyani, prosím, povieš mi to? Aký by bol najlepší spôsob, chcem povedať najvýnimočnejší, najvrúcnejší a najsladší spôsob, ako sa postarať o kňažku Bieleho Orla, ktorá — povedzme — práve ukončila dlhočizné a vyčerpávajúce prorocké sedenie, pri ktorom sa jej Duch rozplynul cez všetky sféry?“

„Povedzme!“ zopakovala po mne a z tónu jej hlasu som usúdil, že mám už z jednej štvrtiny odpustené. „Ale to by bolo veľmi ľahké! Musel by si na ňu len dávať pozor, akoby bola bábätko. Čo by si robil, keby si sa staral o jednoročné malé dievčatko?“

Posledné jednoročné dieťa, ktoré som videl, bol môj malý brat, keď som ja mal štyri roky. „Mm…“

Elyani si zhlboka vzdychla, akoby bolo ešte oveľa viac vecí, ako som si myslel, ktoré som sa potreboval naučiť. „Uistil by si sa, že je o ňu vo všetkom postarané a naozaj by si bol s ňou. Bol by si k nej veľmi dobrý a rozprával jej pekné veci. Možno by si ju dokonca držal za ruku.“

Po neistom tichu, pokračovala, „Nakŕmil by si ju, ak by potrebovala jesť. A čo je najdôležitejšie, vytvoril by si okolo nej bezpečnú a vrúcnu atmosféru.“

„Niečo ako si robila ty, keď som bol chorý?“

„Áno. Ale neboj sa. Túto noc som v poriadku.“ Počkala ešte niekoľko sekúnd a zopakovala. „Som v poriadku.“

Po tomto som sa cítil oveľa lepšie. Zostal som zamyslený a premýšľal, čo robiť ďalej.

Elyani radšej zmenila tému. „Čo si myslíš o odpovedi o veľkom bojovníkovi?“

Pokrčil som plecami, „Ja neviem! Pozri sa na mňa! Som celý vychudnutý, vždy som neznášal beh a naučiť sa plávať mi trvalo trikrát dlhšie ako ostatným deťom v škole. Spomínam si, že keď som mal šestnásť, lapal som po dychu potom, ako som vybehol hore a dolu po schodoch. Môj učiteľ telesnej výchovy hodil dlhý pohľad na moje telo, a potom povedal, že ak chcem získať manželku, mal by som na súťaži v Šeringe vydať zo seba to úplne najlepšie.“

Elyani sa zachichotala.

„Ten muž mnou tak pohŕdal, že odvtedy už so mnou nikdy neprehovoril,“ vzdychol som si. „Neviem si predstaviť sám seba, že by som mal niečo dočinenia s veľkými bojovníkmi. Možnože bol za slovami symbolický význam.“

„Možno.“

„Počúvaj,“ povedal som, „bol som fascinovaný tým, ako vyzerali tvoje oči, keď si prijímala proroctvo. Bolo to… úžasné! Je umenie proroctva jedným z chránených tajomstiev tvojho rádu alebo sa ťa na to môžem opýtať?“

„Obe!“ odpovedala. Oblaky zhustli a už som nedokázal vidieť jej tvár, ale vedel som presne, že sa usmieva. „Ale inokedy!“ povedala. „Je to dlhé rozprávanie. Chcem, aby si bol na svoje zasvätenie plne odpočinutý. Dala som Majstrovi Džervinovi slovo, že ťa udržím vo forme a svoje slovo mienim dodržať.“

„Takže ma zajtra na obed neotráviš? Aká škoda!“

Zostala ticho.

„Vieš, vďaka všetkým tvojim magickým nápojom a starostlivosti, sa mi v posledných týždňoch vyvinuli nadprirodzené schopnosti.“

Nedokázala, aby jej hlas znel veselo. „Naozaj! A aké?“

„Dokážem prečítať myseľ kňažiek Bieleho Orla. Hlavne jednej z nich.“

„A čo čítaš, Ó, Majster Hromu, Ambasádor Pána Melchisedeka?“

Nikdy som ten výraz nepočul, „Čo je to Ambasádor Pána Melchisedeka?“

„Je to jeden z titulov Majstrov Hromu, je používaný vtedy, keď idú navštíviť obyvateľov sfér diaľav. Tak čo, Ambasádor, čo čítaš?“

Musel som hľadať slová. „Toto je posledná noc, však? Hneď ako ma Džervin zasvätí, pošle ma do svätyne Draka.“

„Áno,“ odvetila neochotne.

„Nebude to bezpečná cesta, však?“

Neodpovedala.

„Elyani, viem, že si sa nato Bieleho Orla pýtala. Čo ti povedal? Mohol by som tam kľudne zomrieť, však?“ Musel som z nej odpoveď vypáčiť, „Potrebujem to vedieť, Elyani, prosím! Aké sú moje šance?“

„Päťdesiat na päťdesiat. Toto povedal Biely Orol: ‘Rovnako pre áno ako pre nie — ako purpurové kvety stromu alohim po prvej jarnej búrke: polovica zostane na konároch, polovica spadne na zem.’“

Strávili sme dlhý čas počúvaním dažďových kvapiek, ktoré dopadali na nádvorie.

„Elyani, ďakujem ti. Ďakujem ti za to, čo si pre mňa urobila. Teraz viem už naisto, že to, čo som nedávno získal, nepochádza z návštevy Podsvetia. Pochádza to zo spôsobu, akým si sa o mňa starala. Byť z teba chorý bolo tým najúžasnejším obdobím môjho života.“

Keď som si uvedomil, čo som práve povedal, snažil som sa pohotovo opraviť svoje slová, „Chcem povedať, byť chorý v tvojej spoločnosti…“

„To je ono, Zar-ka,“ doberala si ma slečna Bieleho Orla. „To je všetko, čo musíš urobiť, keď stretneš Draka! Len mu povedz jeden zo svojich vtipov a v zemetrasení smiechu, ktorý bude nasledovať, nebudeš mať žiadny problém utiecť!“

Čeliť Drakovi! Takže toto bolo to, čo odo mňa chcel Džervin? Nečudo, že Orol predpovedal moju smrť rovnako pravdepodobnú ako to, že prežijem. Rozmýšľal som, či Orol nebol prehnane optimistický, aby upokojil Elyani. „Vieš si predstaviť hnedé kura ako som ja, ako jazdí na drakovi?“

„Áno, pravdaže viem.“ Znelo to, akoby tomu naozaj verila.

„Keby si tak mohla ísť so mnou. Ako prežijem bez tvojich bielych nápojov?“

„Predtým, ako ťa Džervin priviedol ku mne, si bez nich žil niekoľko rokov, nie?“

„Práveže nie! Nemáš predstavu, aký som bol zmrazený a mŕtvy, kým si ma nepriviedla z Podsvetia.“

Toto bolo druhýkrát, keď kvôli mne plakala. Nevidel som jej tvár, ale cítil som to. Veľké slzy smútku, bez hanby vyronené pod rúškom noci. Ale ako mladého idiota v Zákone, jej smútok ma urobil tichým a plachým, práve vtedy, keď najviac chcela, aby som k nej prehovoril.

Po chvíli sa postavila a podišla k ľavej stene nádvoria. „Pôjdeš si so mnou sadnúť pod môj obľúbený vavrín?“ spýtala sa.

Tápajúc v tme, nasledoval som jej hlas. Zľahka som sa dotkol jej vlasov, aby som vedel, kde si mám sadnúť.

„Tento strom je pre mňa vzácny. Zasadila ho moja matka,“ zdôverila sa.

Pohladil som rukou jeho listy. Nemohla to vidieť, ale cítila to.

„Ja ti chcem tiež poďakovať,“ povedala.

„Mne?“ To znelo vážne nezaslúžene. „Ale začo?“

„Za veci, ktoré si mi dal za posledné týždne.“

Nemal som ani tušenia, čo tým myslela. Ani tušenia.

Alebo som možno aj vedel, čo myslela. Ale nevedel som, čo nato povedať. Tak som zostal ticho, ako keby som nevedel.

Pochopila a tiež mlčala.

A bola tam plnosť.

Oveľa neskôr v noci sa ma spýtala, či si chcem oddýchnuť. Povedal som nie, ale nástojila, pretože dala svoje slovo Džervinovi a poslala ma spať.

5.38 Študent v Hrome

Bolo tak skoro ráno, že všetky chodby svätyne boli ešte prázdne. Ako som sa chystal zaklopať na Džervinove dvere, naladil som sa na čistú fontánu a modlil sa k Matke Svetla, aby mi nedovolila počas obradu odpadnúť.

Zavolal na mňa hlas, ktorý mi bol povedomý, „Zar?“

Obrátil som sa. Bol to Lermon.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!“ zatlieskal rukami a zasmial sa od radosti.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Lermon Hnedého Rúcha! Prešiel si kvôli mne celú cestu až z Lazéry?“

„Pravdaže! Takúto chvíľu by som si predsa nenechal ujsť!“

Otvorili sa dvere a k môjmu veľkému prekvapeniu to nebol Džervin, kto stál na prahu.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Melchard Hnedého Rúcha!“ zvolal Lermon s entuziazmom. Melchard zareagoval radostným hlasom a dvaja muži sa objali.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Pán Melchard, Vysoký Kňaz Eisraimu a Veľmajster Zákona…“ začal som hovoriť.

„Nie! Nie! Nie! Nie! Nie!“ prerušil ma širokoplecí muž. „Dnes ráno som Melchard Hnedého Rúcha!“ S úsmevom, z ktorého žiarila vrúcnosť Orla, ma chytil za rameno a vošiel so mnou dovnútra.

Svetlo v akvamarínovej komnate bolo najjasnejšie, aké som kedy videl.

„Pochválený buď Veľký Apolón, Džervin, Veľmajster Hromu! Všetka sláva učiteľovi!“ spojil Lermon ruky v modlitebnom geste a úctivo sklonil hlavu. Takto som sa dozvedel, že Džervin je veľmajstrom Hnedého Rúcha.

„Všetka sláva učiteľovi!“ odpovedal Džervin a niekoľko sekúnd mal zatvorené oči. Potom sa dvaja muži radostne zasmiali a navzájom sa objali.

Majster Esrevin, ktorý pricestoval z Lazéry s Lermonom, vstúpil do miestnosti. Pozdravil sa rovnako, s rukami spojenými pred srdcom, „Pochválený buď Veľký Apolón, Džervin, Veľmajster Hromu!“

Melchard, ktorý videl, že neviem, čo mám povedať, ma vyzval, aby som pozdravil Džervina rovnakým spôsobom. A všetci ma privítali a objali, akoby som bol ich brat.

Keď boli všetky vzájomné pozdravy vymenené, posadali sme si do kruhu. Džervin sedel predo mnou.

Zahľadel sa mi priamo do očí a vážnym hlasom vyhlásil, „Zar, tretí a poslednýkrát sa ťa pýtam, staneš sa mojím študentom v Hrome? Kým odpovieš, dobre si to zváž. Ak prijmeš, budeš zviazaný s novým osudom a líniou Hromu. Nie je to ľahká cesta. Viacerí pred tebou zlyhali a spadli tak hlboko do priepasti, že prejdú eóny, kým opäť uvidia Svetlo.“

Zamrazilo ma. Majster Džervin, ako som zistil za posledné mesiace, nikdy nevyslovoval varovné slová naľahko.

„Áno.“

„Prečo chceš prijať moje pozvanie?“ opýtal sa Džervin. „Hovor zo srdca.“

Prekvapene som sa zamračil. Toto nebol bežný novický obrad, kde kandidáti vedeli svoje časti naspamäť už mesiace vopred, a kde boli zákonne varovaní pred všetkými prekvapeniami, ktoré ich očakávali, aby boli pripravení podať zákonne uspokojivé odpovede.

V pulzujúcej duchovnej atmosfére vytvorenej týmto zhromaždením Hromu bolo ľahké načúvať vedeniu čistej fontány. „Keby som teraz odišiel, môj život by stratil všetok zmysel,“ povedal som. „Teraz, keď ste mi dali záblesk toho, aké môže byť prebudenie, ako spiaci už nikdy nenájdem mier.“

„Uvedomuješ si, že pri tomto hľadaní budeš musieť priniesť veľké obete a prísť o mnoho vecí, ktoré sú ti drahé?“

To bolo ľahké si uvedomiť, lebo sa to už dialo. V priebehu hodín, budem musieť opustiť svätyňu a Elyani, a vydať sa v ústrety desivému cieľu.

„Áno.“

Džervin sa obrátil k Esrevinovi a ten povedal, „Áno.“ Potom sa obrátil k Melchardovi, ktorý rovnako povedal, „Áno.“ A Lermon, keď na neho prišiel rad, prisvedčil, „Áno.“

Džervin na mňa uprel svoje plamenné sivozelené oči a energia v miestnosti sa stala ešte prenikavejšou. Na jeho tvári sa objavovali tváre mužov, ktorí sa na mňa vážne pozerali a hovorili, „Áno.“

„To sú Majstri Hromu, ktorí prebývajú v Poliach Pokoja a iných vznešených sférach,“ poznamenal Džervin.

Keď sa opäť objavila jeho tvár, ledva som bol vo svojom tele. Vysoko nad mojou hlavou prebiehala explózia. Ale bolo to také vzdialené môjmu normálnemu vedomiu, že mi to uniklo.

Cez očný kontakt, skalopevný Džervin projektoval moje vedomie do týchto vysokých a záhadných energií a vyhlásil, „Dnes a v prítomnosti mojich bratov, ťa ja, Džervin, Veľmajster Hromu, prijímam ako svojho študenta a pozývam ťa spoznávať tajomstvá mojej línie.“

Džervin do mňa niekoľko minút vlieval energie. Cítil som sa, akoby bol nad mojou hlavou zapálený ohromný oheň.

Potom sa usmial a v sekunde som bol naspäť v miestnosti.

Esrevin, Melchard a Lermon od radosti tlieskali rukami.

„Veľmi dobre, synak, veľmi dobre!“ gratuloval mi Esrevin.

To bol koniec? Bol som prekvapený a sotva som dokázal uveriť, aké ľahké bolo neodpadnúť.

„Zar je zvyknutý na zdĺhavé ceremónie,“ povedal Lermon Esrevinovi. „Takmer päť rokov tréningu v Lososovom Rúchu z neho urobilo výborného ritualistu.“

„Zar, zabudli sme ti povedať, že toto nie je žiadna ceremónia!“ zasmial sa Melchard. „V našej línii existuje iba jediné zasvätenie, ktorým sa staneš Majstrom Hromu. Mocný rituál.“

„Oveľa mocnejší ako čokoľvek, čo by si kedy mohol vidieť, aj keby si sa stal najvyšším zasvätencom Lososového Rúcha,“ dodal Džervin vecným tónom.

„Nebudeš sklamaný, Zar!“ potvrdil Lermon.

Spoza oltáru za ním vybral Džervin košík ovocia, najmä hrušky Zákona. Žiarivé odtiene v aure ovocia ukazovali, že boli obetované v ohňovom rituále. Jednu hrušku dal mne, po jednej každému z ostatných a jednu si zobral pre seba. „Ale kým ťa budeme môcť pozdvihnúť na túto povznesenú úroveň, potrebujeme, aby si sa stal silnejším, Zar.“ Obrátil sa k Melchardovi a dodal, „Biely Orol na ňom za posledné týždne veľa pracoval.“

„Elyani mi o tom rozprávala!“ Melchard sa láskavo usmial, hryzúc do svojej šťavnatej hrušky Zákona.

Takže Elyani sa poznala s vysokým kňazom Eisraimu a podávala mu o mne správy! Zrazu som uvažoval, či si mám robiť starosti. Ona a ja sme v posledných týždňoch prediskutovali toľko tém!

Melchard potriasol hlavou, akoby dokázal čítať moje myšlienky a chcel ma upokojiť — vďaka čomu som sa, samozrejme, cítil ešte trápnejšie.

„Je niečo, čo sa nás chceš spýtať predtým, ako odídeš do svätyne Vulkána?“ opýtal sa Džervin.

„Áno,“ povedal som, hľadiac na hrušku a spomínajúc na Elyani. „Nepovedali ste mi, čo odo mňa chcete, aby som v tej svätyni dosiahol.“

„Zar, Majstri Hromu pracujú na veľkej úlohe, tajnej operácii s ďalekosiahlymi dôsledkami, ktorú vediem už takmer tridsaťpäť rokov, s pomocou Esrevina a Melcharda, a nedávno aj nášho dobrého Lermona.“

V posledných týždňoch, jednou z vecí, ktorú na mňa Elyani preniesla, bola jej láska k tajomstvám. Toto znelo ako jedno veľmi významné. Zahryzol som do hrušky Zákona a počúval s ešte väčším záujmom.

„Ako som ti povedal už predtým, chcel by som, aby si nám pomohol pri tejto veľkej úlohe.“

„Úlohe, ktorá je taká tajná,“ dodal Esrevin s duchaplným úsmevom, lebo si všimol, ako mi svietia oči.

Všetci sme sa zasmiali.

„Ale skôr, ako nám budeš môcť pomôcť,“ pokračoval Džervin, „potrebujeme, aby si sa stal plne prebudeným, pravdaže, ale tiež viac… mm…“ Džervin hľadal príslušné slovo.

Bolo to preto, že nechcel zraniť moje city?

„Nebezpečný,“ povedal nakoniec, „to je to slovo. Potrebujeme, aby si sa stal nebezpečným!“

Sladký Pán Melchisedek, ak bola nejaká vlastnosť, ktorú som nemal, tak to bola nebezpečnosť!

„Musíš sa stať mocným mužom, ak nám máš pomôcť naplniť proroctvo. Vo svätyni, do ktorej ťa posielam, budú príležitosti, kedy budeš môcť získať veľkú silu. Nepremeškaj svoju šancu!“

Zo svojej najhlbšej hĺbky som si vypočul to varovanie.

Začínal som rozumieť cene príležitosti.

~ Tak končí kniha Mystérií Eisraimu ~

6 — Kniha Veľkého Draka Hlbočiny

6.1 Synovia Draka

Aká neuveriteľná scenéria horských masívov sa rozprestierala v kraji Červenej Zeme! Krátke planiny, červené útesy, úzke kaňony, pieskové duny s riedkymi ostnatými kríkmi druhu na severe úplne neznámeho. Prašná vyprahnutá zem bola taká neskutočná, že by som bol sotva prekvapený, keby som zbadal olifanta vystrkovať spoza duny svoj chobot. Prial som si, aby toto mohla vidieť Elyani.

Keď som sa konečne dostal do blízkosti Lorzenovej hory, najprv som sa v diaľke zastavil, aby som si prezrel obrovský červenkastý útes, do ktorého bol vytesaný vchod. „Zákonne neskutočné!“ pomyslel som si. Ako som prichádzal bližšie k masívnym dreveným dverám, mrmlal som si, „Viem, že by som nemal, ale bol by som rád, aby ma bol Džervin poučil, čo povedať, keď tam prídem.“ Svätyňa Eisraimu, so svojimi nestráženými vchodmi, kde ľudia mohli chodiť hore-dole, ako sa im páčilo, sa zdala byť bolestne ďaleko.

Skôr ako som stihol zaklopať na portál, oslovil ma hrmotný hlboký hlas, „Kto si, cudzinec v Zákone?“

Nevidel som, kto na mňa volá. Jediným otvorom v obrovských vrátach bola maličká dierka. Držiac sa čistej fontány, zavolal som späť, „Som Zar Hnedého Rúcha, poslaný Majstrom Džervinom Svätyne Eisraimu.“

„Si Syn Draka?“

Otázka ma zmiatla. Naladil som sa na čistú fontánu a pokúšal sa zistiť, čo by odpovedal prebudený človek.

Našťastie, iný hlas zahučal, „Povedal si Svätyňa Eisraimu?“

Vydal som napoly hrdé, napoly opatrné, „Áno, Pane!“

„Aké šaty má oblečené?“

„Mníšske rúcho. Hnedé. Špinavé!“ odpovedal prvý hlas.

„Pustite ho dnu.“

„A je to,“ pomyslel som si. „Džervin, pozri sa na mňa! Už som sa dostal dovnútra!“

S nezákonne zlovestným škrípaním sa obrovské dvere začali otvárať. Zdalo sa, že to trvá večnosť. Postupne sa predo mnou objavila tmavá hala. Statočne som vošiel dovnútra.

Moje prvé prekvapenie prišlo, keď som si uvedomil, akí veľkí sú tí dvaja muži. Zriedka som vídal takých vysokých a svalnatých ľudí. Nevyzerali obzvlášť priateľsky. Kým sa dvere za mnou zatvárali, civeli na mňa. Začal som sa cítiť čoraz menej a menej príjemne.

Koncert škrípania sa skončil hlasným buchnutím, keď ťažká priečna klada zapečatila portál. Jeden z obrov ma zdrapil za plecia. Prezerajúc si ma, akoby som bol kura na trhu, opýtal sa druhého, „Myslíš, že je na niečo dobrý?“

Jeho druh vyzeral zamyslene a zamrmlal neisté „Mm…“

Potom začali rozoberať moju konštitúciu, „Je hrozne chudý. Myslíš, že by sa náš boh mohol kvôli tomu uraziť?“

„To je celkom možné…“ odpovedal druhý.

Potom ma muž dosť drsne sotil k svojmu priateľovi. Takmer mi zabehlo, keď som ho počul povedať, „Asi by sme ho mali hodiť do priepasti s nefilimskou špinou.“

„Pane,“ pokúšal som sa mu povedať, „prišiel som s priateľskými úmyslami…“ Ale ako som rozprával, uvedomil som si, že bolo dosť hlúpe, niečo také povedať. Druhý obor sarkasticky napodobil tón môjho hlasu, „On prišiel s priateľskými úmyslami!“ a obaja sa začali rehotať, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Zdalo sa, že hrom buráca celé eóny.

Pokúšať sa bojovať proti takým horám svalov nebola šanca, obzvlášť keď som za celý svoj život proti nikomu nikdy nebojoval. Keďže čistá fontána mi nič nehovorila, videl som sa v nepríjemnom postavení. „A je to tu, Majster Džervin,“ pomyslel som si, „umriem ako spáč! Prial by som si, aby ste mi tentokrát povedali, ako mám čeliť smrti.“ Ako som sa dával dokopy a uvažoval, ako poslať poslednú správu slečne Bieleho Orla, objavil sa iný muž.

„Ako sa voláš, chlapec môj?“

„Zar, pane, poslaný Majstrom Džervinom Svätyne Eisraimu.“

Nebol taký vysoký ako tí dvaja, ale bol takisto obrovský a jeho hlas bol ešte hlbší ako ich. „Očakával som ťa, môj chlapec. Bol si ohlásený.“

„Fajn,“ pomyslel som si. „Museli dostať odkaz od Džervina, cez tmu viditeľnú. Ak tu majú mäkké kamene, musí existovať spôsob, ako sa skontaktovať s Elyani.“ Prinútila ma sľúbiť, že jej zavolám hneď, ako sa dostanem k hlasovému kanálu.

Muž vydal rozkazy a dvaja strážcovia brány ma zobrali do studenej holej miestnosti naproti vstupnej hale.

Čudné miesto. Steny nežiarili. Boli mŕtve — nie z plasu, ale z drsného kameňa. Jediné svetlo prichádzalo z niekoľkých fakieľ pripevnených na stenách.

Objavil sa štvrtý muž, tiež kolos. Priniesol vodu a jedlo.

„Matka Svetla!“ pomyslel som si, hľadiac na čudné, uhliu podobné kusy na svojom tanieri a s nostalgiou spomínal na Elyanine biele nápoje. „Kde som to skončil?“

Tváriac sa tak nevinne, ako sa len dalo, uistil som sa, že sa na mňa nikto nepozerá a začal som rozširovať svoje vedomie všade okolo seba, prechádzajúc cez tmu viditeľnú, aby som našiel mäkký kameň.

Ozvalo sa zaklopanie na portál. Na sekundu som si pomyslel, že zakričím na úbohú dušu, „Nie! Vráť sa naspäť!“ ale potom som sa rozhodol, že pre túto chvíľu som bol už dostatočne odvážny a ovládol som sa.

„Kto si, cudzinec v Zákone?“ požadoval hlas, ktorý som začul ako prvý.

„Som Fileon, syn Fileona.“

„Si Syn Draka?“

Muž vonku si celkom veril, „Ešte nie, pane, ale usilujem sa stať jedným z nich, tak ako môj otec a otec jeho otca.“

„Vstúp, kandidát!“ odpovedal strážca a dvere sa opäť so škrípaním otvorili.

„To je to, čo mi Džervin zabudol povedať!“ pomyslel som si, uistiac sa, že si tie slová zapamätám, pre prípad, že by sa ma ešte niekto v tomto blázinci opýtal, čo som za syna. Ale rýchlo som zistil, že aj keď magické slová otvorili dvere svätyne, neboli žiadnou zárukou bezpečia.

Cez veľkú chodbu, ktorá sa otvárala do vstupnej haly, som videl vojsť mladého muža. Dvaja obri opäť začali, „Myslíš, že je na niečo dobrý?“

„Mm…“

„Je hrozne chudý. Myslíš, že by sa náš boh mohol kvôli tomu uraziť?“

„To je celkom možné…“

Potom začali novú obeť postrkovať, pýtajúc sa jeden druhého, či by ho mali hodiť do priepasti s nefilimskou špinou. Vidieť, že som nebol jediný, kto bol prijatý takýmto spôsobom, ma len mierne potešilo.

Po niekoľkých minútach sa znovu objavil muž, ktorý, ako sa zdalo, zaujímal v hierarchii svätyne vyššie postavenie. Tentokrát nepovedal, že prišelec bol ohlásený, ale rituálnym spôsobom sa ho opýtal, „Kandidát, môžeš mi dať slovo, ktoré si prijal od svojho otca, tak ako ho on prijal od svojho otca?“

Mierne otrasený, ale inak celkom v pohode, mladý muž odpovedal, „Áno, môžem.“

„Veľmi dobre. Zašepkaj mi ho do ucha,“ a mladý muž tak aj urobil.

„Bratia,“ zvolal šéf, „toto je pravý syn Syna Draka. Preto by mal dostať šancu kráčať ohňom a v skúškach preukázať, svojou odolnosťou a odvahou, že je hoden stať sa jedným z nás.“

Nepáčil sa mi zvuk toho, čo som počul.

„Nech sa tak stane!“ odpovedali obri, jeden po druhom.

„Fileon,“ povedal šéf, „si len pri portáli a stále sa môžeš vrátiť, pokiaľ si to želáš. Ale ak sa rozhodneš zostať, vedz, že niet cesty späť.“

Nato Fileon starostlivo pripraveným spôsobom odpovedal, „Nevrátim sa, tak ako sa nevrátil môj otec, ani otec jeho otca.“

„Tak potom,“ povedal šéf, „vstúp a na návrat nepomýšľaj.“

„Ako to,“ pomyslel som si, „že mňa sa nikto neopýtal, či sa nechcem vrátiť?“ Skôr ako som si stihol rozmyslieť, čo by som odpovedal, keby som dostal takú ponuku, šéf priviedol Fileona do miestnosti, kde som sa zabával so svojím nápojom. „Fileon,“ povedal, „toto je Zar, iný kandidát. Skúšky podstúpite spoločne.“

6.2 Fileon, syn Fileona

Fileon, rovnako ako ja, dostal jedlo a pitie. Obaja sme čakali v bočnej miestnosti asi hodinu alebo tak nejako, bez toho, že by sme si vymenili čo len slovo, až kým nás neprišiel vyzdvihnúť iný muž. Tento bol tiež kolos, s obrovskou chlpatou hruďou a kmeňmi stromov namiesto stehien a ramien.

„Som Brat Floster,“ povedal. „Nasledujte ma, kandidáti!“

Ako sme sa s Fileonom pustili kráčať za Flosterom, pozorne som si ho všímal. Ako ostatní, nosil tmavé kožené oblečenie: krátke nohavice a košeľu. Zápästia mal pevne omotané pásmi z akéhosi druhu čiernej šupinatej kože. Mal vkusne upravenú bradu a dlhé čierne zvlnené vlasy, a ako som za ním kráčal, bol som fascinovaný tým, aké má chlpaté nohy.

Vcítil som sa doňho a sám seba sa opýtal, „Do akej miery je tento muž spáčom?“ Okamžite som zistil, že jeho spánok nebol žiadnym bežným spánkom. Bola v ňom pevná uzemnená sila, odlišná od čohokoľvek, čo som mal možnosť dovtedy pozorovať.

Floster nás viedol spleťou chodieb a hál vytesaných v skale. V stenách nebol žiadny plas. Toto miesto bolo nezákonne tmavé. Uistil som sa, že si starostlivo zapamätám cestu, len pre prípad, že by som musel toto miesto rýchlo opustiť. Svätyňa vyzerala byť rozľahlá, ale celkom jednoduchá oproti začarovanému bludisku, ktoré viedlo na Elyanine nádvorie. Po niekoľkých minútach vychádzania a schádzania po schodoch sme došli do malej jaskyne osvetlenej dvoma maličkými okienkami, ktoré sa otvárali nad útesom.

„Synovia, tu zostanete počas trvania vašich skúšok,“ povedal náš vodca. „Teraz si trochu oddýchnite. V džbáne je dostatok vody a brat vám večer prinesie jedlo. Zajtra ráno na úsvite vás prídem zobrať na prechod prvou bránou.“ Hľadel na mňa niekoľko sekúnd svojimi hlbokými čiernymi očami, potom pozeral na Fileona. A vyšiel von, s tresnutím zatvoriac dvere.

Prvou vecou, ktorú som urobil, bol prieskum okien. Bol som taký chudý, že by som nemal veľké problémy pretiahnuť sa von. Ale keď som cez okno prestrčil hlavu, zistil som, že miestnosť je aspoň sto metrov nad úrovňou zeme. Pohľad na strmý útes vo mne zanechal nepríjemný pocit. Pokiaľ ma nepríde vyzdvihnúť nejaký lietajúci kočiar bohov, neexistovala žiadna nádej na útek. Vzdychol som si, „Žeby Biely Orol?“

Také čudné steny v tejto cele. Rovnaké ako v celej svätyni: len kameň, žiadny plas. Úplne mŕtve. Bez plasovej žiary, jediné svetlo prichádzalo z úzkych otvorov, to boli akože okná. Nezákonne skľučujúce a studené!

Fileon sedel na jednej z postelí, ja na druhej a nejaký čas sme na seba pozerali. Potom sme sa konečne pustili do jednej z predpripravených konverzácii Zákona, pomocou ktorých sa ľudia spoznávali.

Môj spoločník Fileon bol synom hrnčiara. Prirodzene sa sám stával hrnčiarom, keď sa učil remeslu od otca a svojich troch ujov. Ako sme sa rozprávali, čoskoro som si uvedomil, že Fileon bol na príchod sem pripravovaný mnoho rokov, ale mal len hmlistú predstavu o tom, čo sa tu bude diať. Keď mu jeho otec rozprával o svätyni, viackrát mu povedal, „Nie je to také, ako si myslíš, syn môj! Nie je to také, ako si myslíš!“ čo mi vzdialene pripomenulo varovanie od Džervina, keď som odchádzal, „Očakávaj prekvapenia!“ Ale čím viac som sa dozvedal o svätyni, tým menej som mal chuť na prekvapenia od Synov Draka.

Ako pokračoval zákonný rozhovor s Fileonom, dozvedel som sa, že návšteva tejto svätyne je súčasťou Zákona hrnčiarov, pretože ich remeslo má dočinenia s ohňom. Členovia viacerých ohňových kást — remeselníkov, ktorí takým či onakým spôsobom narábali s ohňom — prichádzali do svätyne Synov Draka prijať svoje zasvätenie. Fileonov otec ho poučil, že ako dôsledok toho, že sa stane Synom Draka, mnoho gest a techník, ktoré každý deň používa v hrnčiarskom umení, získa úplne odlišný význam. Iba potom sa môže stať skutočným znalcom svojho umenia.

„Ako si zistil, že tvoj otec je Syn Draka?“ opýtal som sa, uvažujúc, či boli nejaké veci, ktoré som ja o svojom otcovi nikdy nezistil.

„Počas môjho zasvätenia v siedmych rokoch veku mi o tom prvýkrát povedal. Potom, počas môjho zasvätenia jedenásteho roku života, mi otec predal tajné slová a symboly, podľa ktorých sa Synovia Draka navzájom spoznávajú.“

Pre Fileona bol príchod sem najväčším dobrodružstvom jeho života, možno vôbec jediný raz, kedy sa preruší jeho každodenná rutina hrnčiarskej práce, voľného času a spánku. Vzrušenie z tejto cesty bolo pre neho naozaj veľkým prebudením. „Tento mladý muž v Zákone,“ pomyslel som si, „je teraz menej zaspatý ako kedykoľvek predtým vo svojom živote.“

Bol som dychtivý dozvedieť sa viac o svojom krátkodobom osude. „Povedali ti, čo sa bude diať?“ spýtal som sa.

„Budú nám povedané tajomstvá, ktoré sa muži iných kást nikdy nedozvedia. Tajomstvá o ohni a bohovi Vulkánovi. Budeme zasvätení, aby sme sa stali skutočnými mužmi,“ povedal Fileon s presvedčením, ktoré bolo dojímavé.

„Skutoční muži… Čo je skutočný muž?“ opýtal som sa sám seba. „Môže spáč byť skutočným mužom?“

„Aká je tvoja kasta, Zar, môj priateľ v Zákone?“ opýtal sa Fileon.

„Patrím k Hnedému Rúchu, Fileon.“ Hoci mi môj mladý priateľ v Zákone už povedal všetko o svojej kaste, pokračoval som v normálnom priebehu zákonnej konverzácie, aby som ho nezmiatol, „A aká je tvoja kasta, Fileon?“

„Som z ohnivej kasty hrnčiarov. A koľko máš rokov, Zar, môj priateľ v Zákone?“

„Poznal som dvadsaťštyri jarí a dvadsaťtri jesení, Fileon. A ty?“

„Poznal som sedemnásť jarí a sedemnásť jesení.“

„Ja som už tiež mal skoro osemnásť,“ pomyslel som si, „keď som prvýkrát stretol Džervina.“

„Zar, môj priateľ v Zákone,“ pokračoval Fileon, „udelil ti už tvoj otec, z milosti Pána Melchisedeka, dar manželky?“

„Táto radosť v Zákone mi zatiaľ ešte nie je známa, Fileon. A tebe?“

Fileon sa usmial, s náznakom vzrušenia vo svojich očiach, „Môj otec povedal, že keď sa vrátim domov, budem Synom Draka. Potom mi nájde manželku!“

Mal som zmiešané pocity, pri predstave, že by mi pri návrate do Eisraimu Džervin hľadal manželku. Tak či onak, Džervin mi nikdy nepovedal, či je manželstvo súčasťou kódexu Hnedého Rúcha. Ak Elyani nie je jeho dcéra, potom možno nikdy nebol ženatý. Sú Lermon alebo Esrevin ženatí?

Potom ako som sa s Fileonom vyše hodiny rozprával, vedel som už všetko o jeho rodine (vrátane bratov, sestier, rodín jeho ujov a všetkých priateľov a príbuzných), spolu s povinnosťami jeho kasty, zatiaľ čo ja som ani nevedel, či sa môžem niekedy oženiť! Konverzácie tohto druhu vo mne prebúdzali nádych nostalgie za jednoduchým životom, peknou malou časovou dráhou, kde bolo všetko priamočiaro narysované a vopred za mňa rozhodnuté. Aká zložitá bola moja pozícia a aké trápne situácie niekedy prinášala! Keby sa ma niekto opýtal, ako prebiehali moje dni, čo som mal povedať? Mohol som sa len usmiať pri predstave, ako by vyzerala Fileonova tvár, keby som mu opísal zostup do Podsvetia. Pevne sa držiac čistej fontány, musel som splietať zdanlivo zákonné odpovede ako, „Nasledujem povinnosti svojej hnedej kňazskej kasty, vzývajúc bohov a slúžiac nášmu Pánu Melchisedekovi, deň čo deň, noc čo noc.“ Ešte šťastie, že som sa v škole naučil taký rozsiahly repertoár veršov Zákona! Mohol som z nich povyberať kúsky a skombinovať ich do pekne znejúcich viet. Celé to bolestne pripomínalo hodiny politiky, ktoré som musel znášať, kým som študoval v Šeringe.

„A je to tu,“ pomyslel som si, „už zase fňukám! Čo by robil prebudený človek v tejto situácii?“ Naladil som sa na čistú fontánu a vybavil si Elyanine oči, keď prorokovala z Bieleho Orla a čoskoro som zabudol na všetky nepríjemnosti.

Fileon bol neobyčajne rozjarený, zvedavý a zhovorčivý. Zákonný chlapec-spáč by normálne len sedel s očami doširoka otvorenými, zízal na holú stenu pred sebou a čakal na ďalšie pokyny od Synov Draka. Toto zasvätenie mu jednoznačne robilo veľmi dobre. „Kladieš toľko otázok, Fileon,“ zalichotil som mu, „nevedel som, že hrnčiari sú takí múdri.“

„To preto, že môj otec nie je žiadny obyčajný hrnčiar, ale vyšší zasvätenec kasty ohnivých hrnčiarov, Synov Draka. Ale vieš, toto všetko ti môžem povedať len preto, že sa sám ideš stať Synom Draka. Keby to nebolo želaním Vulkána, nebol by si tu.“

Vulkán, boh poslednej hodiny… ako súčasť môjho tréningu za kňaza som už počul meno tohto boha, ale nikdy som sa nezúčastnil žiadneho z jeho rituálov. „Fileon, kto je Vulkán?“

Odpovedal zaspievaním veršov Zákona svojej kasty:

„Je ochranným bohom môjho otca a otcovho otca.

Vulkán, Vulkán, boh ohňa!

Vulkán, Vulkán, Pán kovadliny!

Nezdolná je jeho sila,

Veľké a mocné sú jeho činy,

Lebo on je bohom poslednej hodiny.“

„Môj otec,“ hovoril Fileon s úctou, „je veľmi mocný muž! Hovorí, že všetci muži, ktorí pracujú s ohňom, uctievajú Vulkána, ale nie všetci o tom vedia. A hovorí, že Vulkánova sila je taká veľká ako sila Draka,

Veľký Drak, ktorý objíma

To, čo je za samotnými bohmi.“

„To znie úžasne, Fileon.“

„Áno!“ zvolal hrdo. „Môj otec mi povedal, že ak to bude pre mňa vo svätyni ťažké, mám volať Vulkána a otvoriť sa jeho sile, aby mi mohol pomôcť a všetko sa bude točiť ako hladké hrnčiarske koleso!“

„Nikto mi nič nepovedal!“ začal som si myslieť. Ale rýchlo som preniesol svoje vedomie do čistej fontány. „V poriadku,“ povedal som si, „ak sa Fileon dokáže vyrovnať so skúškami, potom pravdepodobne aj ja. Nakoniec, prežil som horory Podsvetia a smrť v Bielom Svetle sfér Výšin, a to ani nespomínam Elyanine dračie mlieko.“ Ale aj tak, pozrel som sa bližšie na Fileona, ktorého telo bolo menšie, ale oveľa silnejšie ako moje a vkradli sa do mňa ďalšie pochybnosti. „Ak skúška zahŕňa beh — napríklad utekanie pred Drakom — tak som hotový.“

Konverzácia sa postupne skončila a Fileon upadol do driemot. Využil som tento čas ticha a rozšíril svoje vedomie okolo našej malej izby, hľadajúc nezameniteľnú energiu, ktorá by signalizovala prítomnosť mäkkého kameňa. Cítil som všetky možné druhy podivných prítomností a počul bizarné nefyzické zvuky, ale nemohol som nájsť nič, čo by mi umožnilo zapojiť hlasový kanál tmy viditeľnej.

Začínal som cítiť zákerné nabádanie nechať sa uniesť do prázdnoty, tak som pohotovo volal k čistej fontáne, „Čo by tu robil prebudený človek? Ó, Pán Gana, inšpiruj ma! Nenechaj ma premeškať šancu.“ Hľadajúc inšpiráciu, nejaký čas som zostal s vyprázdnenou mysľou, pod čistým vertikálnym tokom fontány a nakoniec si pomyslel, „Ak ma Džervin poslal do svätyne Vulkána, Pána ohňa, musí chcieť, aby som spoznal silu tohto boha.“

Keď sa Fileon zobudil, opýtal som sa ho, „Tvoj otec, ktorý je takým mocným mužom, ti povedal, aby si volal k Vulkánovi o pomoc. Prezradil ti, ako to urobiť?“

„Povedal, že ho mám invokovať veršami Zákona, Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“

Nechal som verš a jeho rytmus, aby sa vnorili do mojej energie. Potom som vytvoril vertikálny prúd spojenia, tak ako ma to učili kňazi Lososového Rúcha, naladil sa na prítomnosť svätyne a začal inkantáciu,

„Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!

Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“

Stalo sa niečo, čo ma vyľakalo, niečo, čo som predtým nikdy nezažil: cez brucho mi prešla mocná vlna energie sprevádzaná istým druhom chvenia.

„Dobrý Pán Melchisedek, čo je toto?“ pomyslel som si a prerušil recitovanie mantry. To chvenie bolo také cudzie mojej bežnej palete telesných vnemov, že som na chvíľu zapochyboval, či sa to vôbec stalo.

Ale k môjmu veľkému prekvapeniu, keď som opäť začal inkantáciu verša Zákona, v mojom bruchu sa odohralo rovnaké „vrúf!“. „Ďaleké Pod…!“ pomyslel som si. „Boh mi odpovedá!“ Stále som mal ťažkosti uveriť, že sa to odohráva, taký čudný bol ten pocit.

„Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!

Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“

Zakaždým, keď som obnovil inkantáciu, dostal som „vrúf“ odozvu sprevádzanú ľahkým, ale zreteľným šklbnutím v mojich brušných svaloch. Vôbec to nebol zlý pocit, iba čudný. „Aké zvláštne miesto,“ pomyslel som si, „kde bohovia hovoria k ľuďom priamo, bez potreby prorokov. A navyše používajú ich vnútornosti ako orákulum!“ Uvažoval som, či Biele Orly poznajú tento druh prorokovania.

Opatrne som ďalej experimentoval so silou invokácie, až ma premohla únava z cesty a zaspal som.

6.3 Dračí tanec

Ďalšie ráno na úsvite prišiel Brat Floster zobrať Fileona a mňa na prvú z našich skúšok. S hrmotným kopnutím otvoril dvere a zostal stáť na prahu, fakľa v ruke, hrozivo na mňa hľadiac celú nekonečnú minútu hlbokým Vulkanickým pohľadom Syna Draka. „Nasleduj ma, kandidát,“ vybrechol na mňa. „Teraz už niet cesty späť.“

Pravým atlantským spôsobom civel na Fileona rovnakým pohľadom a zhruba rovnako dlho. Potom mu povedal, „Nasleduj ma, kandidát. Teraz už niet cesty späť.“

Pred dverami čakal iný kňaz Vulkána, presne taký veľký ako Floster a s rovnakou fakľou. Pustili sme sa kráčať za Flosterom a druhý kňaz nás nasledoval. Naša malá procesia sa vinula cez mnoho chodieb a hál bez toho, žeby sme stretli jedinú živú dušu. Postupne sme klesali hlbšie a hlbšie do skaly. V stenách nebol žiadny plas a ani žiadne okná alebo otvory. Keby nebolo fakieľ našich vodcov, boli by sme v úplnej tme.

Nezákonne desivé!

V zákonnej budove sa človek nikdy nemohol ocitnúť v úplnej tme. Vždy tu bola priateľská žiara vychádzajúca z plasových stien.

Tu, jediné svetlo prichádzalo z plameňov, ktoré vrhali strašidelné tiene — tiene ako v jaskyniach zúfalstva. Nikdy predtým som v kráľovstve nevidel nič také strašidelné.

Po dlhej a únavnej prechádzke zastavil náš vodca pred nízkymi dverami. „Teraz, kandidáti,“ oznámil Floster, „vstúpite do tejto jaskyne Draka, ktorú svetlo dňa nikdy nedosiahne a pri skúškach, ktoré prichádzajú, budete vzývať pomoc nášho Pána Vulkána, lebo niet cesty späť.“ Otvoril ťažkú bránu a gestom ruky nám naznačil, aby sme vošli. Skloniac hlavy, urobili sme ako povedal a dvere sa za nami hlučne zatresli.

Svet sa zmenil na čierny.

Zavrel som oči a napojil sa na tmu viditeľnú.

Počul som mužov ako zamkli dvere a odišli.

Miestnosť bola dosť chladná. Zľahka som vysunul svoju energiu zo svojho fyzického tela tak, ako predpisoval Zákon, aby som zmiernil nepohodlie chladu alebo bolesti. Ale nenašiel som sa obklopený známou purpurovou žiarou tmy viditeľnej. Namiesto toho, astrálna atmosféra miestnosti rezonovala s najvrchnejšími úrovňami, s ktorými som sa stretol, keď som sa ponáral do Podsvetia — nie jaskyne zúfalstva plné duší blúdiacich v bolestiach, ale tmavé prázdne priestory v zostupných šachtách tmy viditeľnej. Nič, čoho by sa bolo treba obávať. Ale cítil som, že Fileon začína byť nezákonne nervózny.

„Ako sa máš, Fileon, môj priateľ v Zákone?“

„Ja… ja… ja sa nebojím,“ odpovedal.

Myslel som nato, že ho uteším, ale múdrosť čistej fontány radila proti tomu. Toto bolo dobrodružstvo jeho života, ktoré z neho urobí ‘skutočného muža’! Je lepšie, aby to zostalo čisto medzi Vulkánom a ním.

Sedel som tam, kde som si myslel, že je roh miestnosti a čakal som. Astrálna atmosféra bola mierna a veľmi znesiteľná, nič viac ako vánok Podsvetia. Ako plynul čas, nezhoršovala sa. Tak či onak, neboli sme ani mimo našich tiel! „Všetka sláva učiteľovi! Džervin, toto je detská hra,“ pomyslel som si, vďačný za tréning, ktorého sa mi dostalo. A znovu som sondoval tmu viditeľnú v snahe nájsť mäkký kameň, pomocou ktorého by som mohol zavolať Elyani.

Ale ako moje vnímanie prechádzalo prechodnými úrovňami, bol som zasiahnutý ťažkou vlnou jedovatej energie. Úplne ma to prekvapilo; a kým som mal čas rozmyslieť si, čo urobím, prešla cezo mňa druhá a silnejšia vlna, nie nepodobná páchnucemu čiernemu hnisu. Okamžite som sa vrátil do svojho fyzického tela.

Ako som prešiel z rozptýleného svetla astrálnych svetov do úplnej tmy v miestnosti, všetko sa vrátilo naspäť do normálu, aspoň to tak vyzeralo. Ale hneď som sa dovtípil, že som vycítil astrálnu pred-vlnu, ktorá nás mala zasiahnuť fyzicky.

Poslal som Fileonovi varovanie, „Môj priateľ v Zákone, myslím, že prišiel čas robiť to, o čom ťa tvoj otec poučil a vzývať všetku pomoc, ktorú môžeš dostať od Pána Vulkána.“

„Už to robím, môj priateľ v Zákone!“ odpovedal roztraseným hlasom.

Prišlo mi na um niekoľko veršov, ktoré som počul už veľmi dávno.

Tie vlny nekonečnej tmy,

Tie páchnuce výpary, ktoré vyrážajú z dychu Draka,

Vrhajú ľudí, rovnako ako bohov, do spánku zabudnutia.

„Už to prichádza!“ pomyslel som si. „Viem. Teraz, nech sa stane čokoľvek, chcem si udržať spojenie s čistou fontánou, ktorá pozná srdce Zákona.“ S každou jednotlivou iskrou energie, ktorú som dokázal zhromaždiť, vtĺkal som do seba, „Ja, nechcem, spať!“

Miestnosť bola stále tichá a mierumilovná. Aké to je, byť zasiahnutý páchnucou vlnou? Dokážem sa s ňou vyrovnať alebo odpadnem a premeškám šancu?

Stiahol som hlavu medzi plecia a vystúpil nahor, k čistej fontáne. Vyvolalo to v mojom bruchu rovnaký čudný efekt ako v predchádzajúci deň. Vyskúšal som rovnakú invokáciu:

„Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!

Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“

Vrúf! Moje brucho sa opäť triaslo. Boh ku mne prehováral, ale tentokrát oveľa silnejšie. „Toto nie je zlý pocit!“ pomyslel som si a pokračoval, tentokrát vkladajúc do invokácie viac zo seba.

„Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!

Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“

Odpoveď prišla vo forme mocného vrúf — také silného, až ma to prekvapilo. Na sekundu som uvažoval, či ma zasiahla páchnuca vlna. Ani náhodou! Cítil som sa dobre, uzemnený ako skala.

„Toto vôbec nie je zlý pocit!“ pomyslel som si. A ako som pokračoval v tomto čudnom cvičení, účinok sa stupňoval. Stalo sa to vzrušujúcim, akoby sa moje telo zväčšilo a zosilnelo.

Keď prvá vlna konečne zasiahla miestnosť, bol som práve uprostred veľkého vrúf. Ako sa vlna prudko prehnala cez moje telo, rozoznal som rovnakú silu a príchuť, ktorú som identifikoval pri prehľadávaní tmy viditeľnej. Bolo to ono! Ale stalo sa niečo divné a neočakávané. Nehodilo to mnou o zem. Nevlieval sa do mňa žiadny čierny hnis. Moja energia nebola spustošená. Namiesto toho, aby mi ublížila, vlna vo mne odpálila neuveriteľne masívne vrúf, ktoré ma zanechalo opojeného silou.

Fileon, nanešťastie, nemal z vlny takú radosť ako ja. V agónii zvrieskol a so žuchnutím sa zrútil na dlážku. Bezvedomie. Pokojný a šťastný ako spiace batoľa. Ako som na neho láskavo hľadel, náhle mi svitlo, „Ale ja vidím! Dokážem vidieť cez tmu noci!“

„Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“ velebil som boha.

Zasiahla ma druhá vlna, o niečo menej intenzívna ako prvá. Radostne som ju prijal. Spolu s uzemnenou rozľahlosťou som cítil brnenie v každej bunke svojho tela. Moje brucho vyslalo volanie, želajúc si, aby ma zasiahla nová a väčšia vlna, prinášajúca ešte väčšiu extázu.

„Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“

Musel som čakať sto rokov, kým vlna konečne prišla a počul som sa od rozkoše vykríknuť hlasné „Úúúhh!“.

Potom sa moje telo začalo spontánne hýbať. Zistil som, že mávam rukami v pomalom čudnom tanci. Búšila do mňa vlna za vlnou, napĺňajúc ma vrúfujúcou extázou a z mojich úst začali vychádzať slová,

„Vulkán je vo mne! Ja som Vulkán!

Tancujem s Drakom!

Vulkán je vo mne! Ja som Vulkán!

Tancujem s Drakom!“

Cez dokonalé vedenie, každý jednotlivý pohyb tanca vyzeral byť presne určený. Cítil som sa sebaisto a bol som presvedčený, že každý krok bol správny, hoci som nikdy nič také nevidel. Opitý prítomnosťou a silou, stratil som akýkoľvek pojem o čase. Tancoval som a tancoval ako inšpirovaný blázon bohov, vykrikujúc čudné slová, aké som nikdy predtým nepočul.

Ako dlho to takto išlo? To sa nikdy nedozviem. Môj ďalší záblesk normálneho vedomia nastal, keď som bol vytrhnutý z tranzu hlasným ziapaním, „Zar, prestaň! To stačí! Nepreháňaj to! Prestaň!“

Fileon už v miestnosti nebol. Predo mnou stál vysoký muž s fakľami namiesto očí. Na niekoľko sekúnd som zostal ticho a hľadel na neho. Ale bol som v takom opojení, že moje telo znovu začalo pomalý tanec a rozrehotal som sa. V tom rehote bolo toľko sily boha! Muž sa musel rehotať so mnou a jeho oči svietili.

Spolu sme tancovali a spievali,

„Vulkán je vo mne! Ja som Vulkán!

Tancujem s Drakom!“

Potom povedal, „Tak to už stačilo, chlapec môj,“ a ako nič ma omráčil dvoma presnými údermi na brány na mojom krku.

6.4 Dračia opica

Keď som nadobudol vedomie, bol som naspäť v malej miestnosti. Dobrý Fileon na mňa volal, „Zar! Už sa konečne prebúdzaš?“

Jeho hlas ku mne prichádzal z veľkej diaľky. Cítil som sa presne tak, akoby ma rozdupali Zarbelros a Zonoteros, dvojičky šestnásťnohých obrovských býkov pomstychtivých bohov. Bolel ma každý sval v tele. Ale to nebolo nič v porovnaní s tým, ako ma bolela hlava. S veľkým úsilím sa mi podarili malé pohyby pier a prstov, až som bol nakoniec schopný, svojím práve-som-sa-vrátil-z-Podsvetia hlasom, vysloviť,

„Óóóch! Potrebujem sa napiť.“

Láskavo, Fileon išiel k džbánu a doniesol mi šálku vody.

Hľadel som na neho a videl len nejasnú hmlu. Zamumlal som, „Nie, to nebolo to, čo som mal na mysli, ale aj tak ďakujem.“ Vypil som dúšok, po ktorom som si uvedomil koľko ohňa bolo v mojich ústach. Voda bola tak božsky občerstvujúca, že som šálku vyprázdnil na jeden dúšok a spustil aj ďalšiu, hneď ako ju Fileon naplnil.

„Veľmi ťa mučili, Zar?“

„He?“ povedal som, pohybujúc trochu rukami a nohami. Pokúšal som sa zistiť, či som už započal Veľkú Cestu alebo mi v kráľovstve ešte zostáva nejaký čas. „Mučili?“ spýtal som sa, „Nie! Nič také. Teba mučili?“

„Pálili ma!“ povedal Fileon, pyšne ukazujúc značku na svojom predlaktí, „a necítil som žiadnu bolesť, vďaka Pánu Vulkánovi. Veľmi silno som sa modlil. Teraz som Synom Draka. Zobrali ťa do miestnosti so všetkými tými fakľami?“

„Nie,“ povedal som, „Nepamätám si to. Ale počkaj… Ako dlho som spal?“

„Spal si dva dni a jednu noc, Zar.“

„Čože?“ prudko som sa posadil, vďaka čomu ma hlava neznesiteľne zabolela. Rýchlo som vtiahol svoju dušu naspäť do tela a opýtal sa, „Chceš povedať, že som celý čas spal, zatiaľ čo ty si bol zasväcovaný?“

Fileon ma obdaroval svojím najpriateľskejším úsmevom, „Vyzerá to tak, môj priateľ v Zákone.“

Zrútil som sa naspäť na matrac, čo mojej hlave ani trochu nepomohlo. Civel som na strop, potom opäť zavrel oči, „Och, nie! Nie! Nie!“

„Nemôžem tomu uveriť!“ pomyslel som si, „Nemôžem uveriť, že som to zase urobil! Džervin ma sem posiela, aby som bol zasvätený a čo robím ja, kým prebiehajú obrady? Spím! Podsvetie, Podsvetie Ešte Hlbšie a Dno Podsvetia! Džervin, už sa ti neodvážim ukázať pred očami. Zlyhal som. Opäť som zlyhal!“ Úplne zničený, mal som pred sebou obraz Elyani v agónii, zatiaľ čo ja som si držal hlavu v rukách a plakal ako patetický malý chlapec.

„Kde je moja čistá fontána?“ pomyslel som si. Nezmizla, iba som sa cítil, akoby som na ňu hľadel z dna hlbokej studne. Pokúšal som sa na ňu naladiť, ale kým sa mi to podarilo, zaspal som.

Najbližšie som sa zobudil, keď nám brat Floster prišiel doniesť nejaký obed. Keď ma videl sedieť na matraci, zvolal svojím hlbokým hlasom Syna Draka, „Ách! Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci! Náš veľký tanečník Draka je naspäť! Ako sa máš, môj chlapec?“

„Som nažive,“ počul som sa odpovedať. „Tak trochu.“

Podišiel bližšie. „To je veľmi dobré, môj chlapec,“ a smial sa, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Vidíš, čo sa stane, keď chce niekto stihnúť príliš veľa za jeden deň!“

Flosterov prístup bol podstatne odlišný, ako keď sme ho naposledy videli, pred dvoma dňami. Teraz sa usmieval a bol priateľský (svojím dračím spôsobom). Vyzeral spokojne, „Synovia, obaja ste si počínali veľmi dobre. Dajte si obed a oddýchnite si. Zajtra toho príde viac.“

Úplné prekvapenie. Dobre som si počínal?

Vzrušene som sa opýtal, „Chcete povedať, že som pri skúškach zatiaľ nezlyhal?“

Ako hora vyzerajúci kňaz odpovedal prekvapujúco jemným hlasom, „Vôbec nie, môj chlapec! Var, vysoký kňaz Vulkána, bol s tebou mimoriadne spokojný. Povedal, že sa mu veľmi páčil Dračí tanec, ktorý ste spolu tancovali.“

Cítil som sa ako muž vzkriesený mocnou silou naspäť do života.

Floster sa nahlas zasmial a pokračoval, „Nesmieš sa cítiť urazený zato, že ťa zrazil na zem ako vrece zemiakov. Musel to urobiť pre tvoje vlastné dobro. Vieš, Dračí tanec je mocný liek. Ak si na prvýkrát zoberieš príliš veľa, budeš spať ako mŕtvy počas celého mesačného cyklu. Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! A keď sa potom zobudíš…“ Floster si chytil rukami hlavu a napodobil utrápené zastonanie, „Úúúúh!“

„Viem úplne presne, čo myslíte,“ povedal som.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Keď sa tento muž smial, otriasali sa steny.

Ukázal na šálku na mojom podnose s obedom, „Keď zješ obed, vypiješ túto červenú vec a zajtra ti bude oveľa lepšie. Ale dávaj si pozor, môj chlapec, nepi to skôr, kým nebudeš mať v žalúdku nejaké jedlo, inak ti to narobí do brucha veľké diery. Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

„Veľmi vtipné,“ pomyslel som si.

„Tak či onak,“ uzavrel, „zajtra sa zase budeš vidieť s Varom. Teraz obaja zjedzte svoj obed a oddýchnite si.“ Potom zdvihol svoju ľavú ruku a zovrel predo mnou päsť s ja-viem-že-ty-vieš pohľadom, potom urobil to isté Fileonovi a odišiel.

„Nemôžem tomu uveriť!“ pomyslel som si a pažravo som zaútočil na podnos s obedom, ktorý bol položený vedľa mojej postele. Pred desiatimi minútami som bol úplne zdrvený a taký zahanbený, že som strápnil svoju líniu, že by som sa radšej stal vyvrheľom Zákona, ako sa vrátil do Eisraimu a pohliadol Džervinovi do očí. A teraz sa zo mňa stal ‘veľký tanečník Dračieho tanca’, čakajúci na zasvätenie do mystérií Vulkána! Ešte šťastie, že som počkal na obed, skôr ako som sa zabil!

„Fileon, nikdy v živote som nebol taký hladný!“ povedal som a bola to pravda.

Fileon mal z mojej vylepšenej nálady úprimnú radosť, „Môj otec je naozaj mocným zasvätencom Vulkána. Povedal mi, že keď je cez zasvätenie prebudený v bruchu oheň, cítiš, že máš chuť jesť veľmi veľa jedla. Vieš, ja som tiež veľmi hladný… brat!“ Dôraz na tom slove ukazoval, že Fileon čakal dlho, kým niekoho nazval ‘bratom’, ako sa zvyknú volať iba spoluzasvätenci.

„Tak potom dobrú chuť… brat!“ odpovedal som hltajúc čudné jedlo, ktoré som mal bohato naložené na podnose. Väčšina z neho vyzerala ako ťažké, uhliu podobné kusy niečoho neidentifikovateľného. Nebola to zrovna ľahká strava, ktorú by podávali kňazom v Eisraime, keď to jemne nazvem. Ešte menej sa podobala delikátnym jedlám plných vzácnych bylín, ktoré mi Elyani pripravovala v posledných mesiacoch. Ale aj tak, aká hostina! Sotva som si dokázal spomenúť, kedy mi viac chutilo jesť.

Keď som sa konečne nasýtil, ľahol som si späť na matrac. Potom som si spomenul na nápoj, ktorý mi Floster priniesol. Vzal som šálku a opatrne ovoňal červenú tekutinu. Nič výnimočné. Trochu som si odpil, a keďže sa bizarne chutiaci nápoj javil ako stráviteľný, ponúkol som Fileona, „Dáš si dúšok, brat?“

Fileon si pamätal, čo povedal Floster a tak odvetil zákonným spôsobom, „Ďakujem pekne, môj priateľ v Zákone, ale Pán Melchisedek už uhasil môj smäd.“

Usmial som sa a dosť rozveselený som vyprázdnil šálku na jeden dúšok. Skrčil som hlavu medzi plecia, v očakávaní, čo sa ide diať.

Nič. Veľmi dobre.

Bol som vyčerpaný, ale rozhodol som sa, že si zoberiem nejaký čas, aby som sa pripravil na nasledujúci deň. Odolávajúc spánku, išiel som dovnútra a myslel si, „Tak teraz… si nemôžem dovoliť odpadnúť alebo opäť upadnúť do tranzu. Tentokrát, nech sa stane čokoľvek, musím nájsť spôsob, ako zostať stáť na svojich nohách. Ako by to urobil prebudený človek?“ Ako som sa silno koncentroval, priestor predo mnou stmavol a k môjmu prekvapeniu a radosti, v tme viditeľnej sa predo mnou objavila Džervinova tvár.

Majster Džervin!

V jeho tvári bolo toľko láskavosti. Moje srdce sa rozohrialo. Nielenže som ho videl, ale cítil som aj jeho prítomnosť. Keďže sa zdalo, že ho sem priviedla moja otázka, opýtal som sa znovu, „Majster Džervin, čo by teraz robil prebudený človek?“

„Práve teraz?“ spýtal sa.

Vždy, keď som ho počul vysloviť tieto slová, vedel som, že sa ide niečo diať. Hlasom Syna Draka som zahučal, „Práve teraz!“

Džervin na mňa niekoľko sekúnd intenzívne hľadel, a potom so svojím humorom z Podsvetia navrhol, „Spal!“

Flosterov hrmotný rehot sa mi ozýval v hlave, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Bolo práve po západe slnka. V izbe sa stmievalo. Čoskoro som zaspal.

6.5 Uvoľni sa a premeškaj svoj osud

Na úsvite, keď sa Floster vrátil a s fakľou v ruke zastal vo dverách, vyzeral byť nadšený, že ma vidí stáť na nohách. Po hlučnom, „Pochválený buď Veľký Drak, bratia,“ sa obrátil ku mne, „Brat, vidím, že nápoj na tebe vykonal zázrak. Ako sa má tvoja hlava, môj chlapec?“

„Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci!“ odpovedal som. „Váš nápoj zapôsobil naozaj zázračne, brat Floster. Moja hlava je čerstvá ako prvé jarné kvety na strome alohim.“

Floster zdvihol ľavú ruku a zovrel ju v päsť. „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Potom jeho drsný rehot vystriedal vážny výraz, ktorý naznačoval, že zahájil rituálny postup. Nejaký čas hľadel na Fileona, potom, takmer hrozivým tónom, povedal,, „Nasleduj ma, brat. Niet cesty späť.“ Potom rovnako hľadel aj na mňa a vyslovil rovnaké varovanie, „Nasleduj ma, kandidát. Niet cesty späť.“

Opäť sme utvorili malú procesiu. Druhý kňaz, ktorý dovtedy čakal vonku a držal fakľu, kráčal za nami. Ako sme zostupovali do skaly, spýtal som sa sám seba, „Sladký Pán Melchisedek, čo mi idú urobiť dnes?“ Spomenul som si na slová Bieleho Orla, keď zaznela otázka na moje šance na prežitie vo svätyni Draka: „Rovnako pre áno ako pre nie — ako purpurové kvety stromu alohim po prvej jarnej búrke. Päťdesiat na päťdesiat!“ Ale napriek tomu som si myslel, „Zvláštne! Akosi sa necítim byť ohrozený energiou tohto miesta.“ Čím hlbšie do hory sme zostupovali, tým skala viac pulzovala — rovnaká energia, akú som cítil vo svojom bruchu, keď som vzýval Vulkána. Moje brucho milovalo ten pocit. Keby som si nedával pozor, vybuchol by som do hlasného „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ presne ako Brat Floster.

Moje telo vibrovalo novým životom. Bolo kedykoľvek pripravené odpáliť vrúfovanie, obzvlášť, keby Drak poslal nejakú blaženú vlnu. „Nakoniec by sa mi toto miesto mohlo aj páčiť,“ pomyslel som si. „Ale pravdaže,“ opäť sa chopil oprát môj rozum, „ak budú chcieť, aby si bežal, ty astmatické hnedé kura, ani len nepomysli na ‘päťdesiat na päťdesiat.’“

Volal som k čistej fontáne a vtĺkal si do každej bunky, „Ja, nechcem, spať!“ Rytmus mojich krokov mi privial naspäť môj drahocenný symbol, „Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ Ale ako sme kráčali cez skalu, znovu sa objavil vrúfovací efekt: vlnenie a šklbanie v bruchu, niektoré vlny mi stúpali nahor chrbticou ako mäkký zohrievajúci dych. Tentokrát sa Vulkánove vrúfovanie objavilo samo od seba, ani som nemusel vysloviť invokáciu. Ale ovládol som sa a držal sa jasnosti čistej fontány. „Ak sa znovu opijem, iba Drak vie, čo sa môže stať!“

Čím hlbšie sme zostupovali, tým silnejšie boli brušné vlny, ktoré sa šírili do mojich stehien a hrude. „Vul-kán! Vul-kán!“ ozývalo sa vo mne meno. Počul som celú horu, v ktorej bola svätyňa vytesaná, ako opakuje meno, „Vul-kán! Vul-kán!“

Tentokrát cesta nebola únavná. Zdala sa byť oveľa kratšia a dokonca celkom príjemná. „Útroby podzemia a Vulkánove vrúfovanie idú dobre dohromady,“ pomyslel som si. Nakoniec mali kamenné steny bez plasu aj svoje dobré stránky. Bolo na nich niečo drsné. Úplne necivilizované, ale vrúfujúco zaujímavé.

Došli sme do vysokej jaskyne, na konci ktorej bol obrovský portál strážený piatimi kňazmi-horami. Títo neniesli iba fakle, ale aj obušky.

Floster podišiel k jednému zo strážcov a rituálne mu zašepkal do ucha niekoľko slov. Potom boli pre neho pootvorené dvierka na boku a on v nich zmizol.

Sledoval som svoj tieň na stene. Nezákonne bizarné! Vo vnútri normálnej budovy človek nikdy nevidel na stene tiene, iba žiaru plasu. Tu, kdekoľvek ste išli, nasledovalo vás Podsvetie.

O minútu neskôr sa z opačnej strany veľkých portálových dvier ozvali dve hlasné zaklopania.

Jeden zo strážcov sa mi pozrel rovno do očí a spýtal sa, „Ako sa voláš?“

Kňaz, ktorý za nami kráčal počas zostupu, odpovedal za mňa, „Ó, strážca tohto posvätného prahu, jeho meno je Zar.“

„Čo si sem prišiel nájsť?“

Opäť kňaz vyslovil za mňa rituálne slová, „Prišiel hľadať svetlo nášho boha, lebo jeho najdrahším želaním je stať sa Synom Draka.“

„Vstúp a vedz, že niet cesty späť.“

„Nechcem byť spáč,“ kričal som sám sebe. „Džervin, inšpiruj ma! Nenechaj ma prejsť týmto obradom ako spáča. Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Portál sa pomaly otvoril a odhalil obrovskú jaskyňu dekorovanú ako halu svätyne. Ako som vošiel dnu, bol som oslepený svetlom. Možno viac ako päťdesiat kňazov Vulkána bolo zoradených po oboch stranách jaskyne, každý držal v pravej ruke fakľu. Steny boli pokryté desiatkami fakieľ a v zadnej časti jaskyne som videl vyvýšený oltár obklopený štyrmi veľkými vyhňami. Najprv som bol trochu v rozpakoch zo zadymenej atmosféry a spevu kňazov počas toho, ako som bol prevádzaný svätyňou. Ten spev znel akoby prichádzal z Hlbokého Podsvetia. Ale celé to malo, teraz už známu, Vulkánovo-vrúfovaciu atmosféru. Veľmi vzrušujúcu a celkom príjemnú.

Rozsvietil som sa, keď som spoznal muža s fakľami namiesto očí, toho, ktorý so mnou pred dvoma dňami tancoval Dračí tanec (predtým ako ma zrazil na zem ako vrece zemiakov). Var, vysoký kňaz Vulkána! Bolo to ako stretnúť starého priateľa.

Stojac za oltárom, privítal ma bratským úsmevom. „Vstúp, Zar!“ zvolal hlbokým rituálnym hlasom. „Som rád, že ťa opäť stretávam. Pán Vulkán, náš boh, bol spokojný s tvojím tancom. Teraz prišiel čas zasvätiť ťa ako Syna Draka. Fileon bude môcť zostať a pozerať sa, keďže sa včera už sám stal Synom Draka.“

Ako som bol vedený k oltáru, pomyslel som si, „Var nevyzerá byť veľmi starý! Sotva tridsaťpäť, mladší ako Floster.“ Postavili ma oproti nemu, so štyrmi rozpálenými vyhňami okolo nás.

Kňazi pokračovali v speve, až kým Var nezačal zasväcovací rituál.

„Najprv, Zar, ťa poučím o povahe Draka.

Cez Oheň, Synovia Vulkána uctievajú Draka,

Drak je Oheň,

A kdekoľvek je oheň, spočíva tam aj Drak!

Oheň je hore a Oheň je aj dole.

Všetky veci sú Oheň a Drak je každá vec.

Oheň hore je Kozmický Oheň a Oheň dole sú Kozmické Vody.

Kozmický Oheň povstal z Kozmických Vôd,

A Kozmické Vody sú len zahaleným Kozmickým Ohňom.

Drak je hore a Drak je dole.

Drak dole je Drakana, Matka Nekonečnej Noci.

Bezhraničná je jej sila, ona uvádza ľudí, rovnako ako bohov, do spánku.

Ona je strážkyňou pokladu, jediným kameňom tých, ktorí žijú večne.

Ten, kto dokáže zostúpiť do jej lona a zniesť jej nekonečnú tmu,

Je ten, ktorý povstane.

V Ohni povstane a nikdy už neokúsi smrť.

Veľká Drakana čaká.

Drak dole očakáva Draka hore,

Aby sa spojili v jedno.“

Spievanie ďalej pokračovalo. Var ma poučil o Vulkánovom vrúfovaní. „Vlny, ktoré si cítil, keď si vzýval nášho Pána Vulkána, sú záchvevy Draka. Teraz ti odhalím, že odkaz na tieto záchvevy je ukrytý v dobre známom verši Zákona:

Keď sa Veľký Drak pohne,

A dych stúpa nahor cez brány vôd,

Tras sa, muž Zákona!

Ako Syn Draka sa naozaj budeš triasť, ale v extáze, nie od strachu, ako to robia nevedomí.“

Keď som počul tieto slová, nemohol som si pomôcť, aby som necítil vzrušenie z vrúfovacích záchvevov vo svojom bruchu, spolu s blaženým mravčením v celom mojom tele. Zhromaždenie kňazov zaspievalo inú okúzľujúcu hymnu Zákona. Varove oči sa ešte viac rozžiarili. Použijúc Hlas, projektoval na mňa, „Vedz, že si Synom Draka!“

Raz za čas na mňa Džervin projektoval slová z priestoru Hlasu, ale nikdy nič takéto. Varov Hlas bol magický, okúzľujúci, omračujúci… neuveriteľný! Mal v sebe hĺbku a život, a pohol každou bunkou môjho tela. Nielenže som ho počul, ale som ho aj videl, ako plamene svetla vyrážajúce z jeho úst. Spustilo to seizmickú vrúfovaciu vlnu, ktorá začala pod mojimi chodidlami a pomaly išla cezo mňa nahor, až rozkvitla nad hlavou. Bol som taký omráčený, že sa mi začali chvieť nohy a musel som sa držať čistej fontány, aby som sa udržal na nohách, „Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Ukazujúc na kotol plný žeravého uhlia, ktorý spočíval na oltári, Var ma nasmeroval, „Budeš po mne opakovať tajnú prísahu Synov Draka, a súčasne ju spečatíš tým, že sa vnútornou stranou svojho ľavého predlaktia dotkneš tejto rozžeravenej nádoby.“

Kráčali ku mne dvaja muži a ako som začal po Varovi opakovať prísahu, pochopil som, že mi idú podržať ruku oproti rozpálenému kotlu.

Cítil som nástojčivé nutkanie ustúpiť. Ale držal som sa čistej fontány, pýtajúc sa, „Čo by teraz robil prebudený človek?“ A hľa, vedel som, čo mám urobiť. Drak dole, Drak hore! Pohliadol som do očí Vara, vysokého kňaza a skôr ako ma dvaja muži dosiahli, pritlačil som svoje ľavé predlaktie na kotol, na rovnakom mieste ako som videl Fileona pyšne ukazovať svoje znamenie.

Ozvalo sa zasyčanie ako horelo moje mäso a na zlomok sekundy som sa bál, že zase stratím vedomie. Ale dotknutie sa kotla vyvolalo paradoxnú reakciu, masívnu explóziu vrúfovania v mojom bruchu, ktorá ma zachránila. Náhle, ako počas Dračieho tanca, som sa cítil byť obrovský a fantasticky uzemnený. Cítil som bolesť v ruke, ale v porovnaní s tým, aký rozľahlý a vzrušený som sa cítil, bola úplne bezvýznamná.

Projektujúc Hlas, Var zopakoval, „Vedz, že si Synom Draka!“ A ako dvaja kňazi odtiahli moju ruku od kotla, celé obecenstvo spievalo, „Vulkán! Vulkán! Pán kovadliny!“ A vrúfovanie pokračovalo.

Keď sa to skončilo, nastala v rituále pauza. Počul som, ako si muži v hale medzi sebou šepkajú a vymieňajú si miesta. Var to využil, aby mi láskavo povedal, „To je všetko, môj chlapec. Teraz sa už môžeš úplne uvoľniť a dovoliť veciam, aby sa pred tebou pokojne odvíjali. Už žiadne skúšky.“

Keby som urobil to, čo mi radil a prestal sa držať čistej fontány, zmeškal by som svoj osud!

Var pokračoval v rituále, „Poučím ťa o tajných poznávacích znakoch nášho rádu. Keď si ťa chce Syn Draka overiť, povie, ‘Niet cesty späť.’ Ak si želáš odhaliť svoju identitu ako Syn Draka, podržíš pred ním päsť, ukazujúc svoje predlaktie, na ktorom bola tvoja tajná prísaha Syna Draka spečatená ohňom. A zopakuješ, ‘Niet cesty späť.’“

Vysoký kňaz a ja sme si vymenili znamenia. Potom pokračoval rutinným rituálnym hlasom, „Pochválený buď Veľký Drak! Teraz, Zar, Syn Draka, prišiel čas, keď musí byť spečatený tvoj osud. Slávnostne sa ťa pýtam, budeš kráčať cestou Veľkého Bojovníka?“

Sotva som dokázal uveriť svojim ušiam. „Cesta Veľkého Bojovníka!“ pomyslel som si, užasnutý. „Toto je to, čo myslel Biely Orol?“

Vysoký kňaz Vulkána pokračoval, „Keďže ťa tvoj otec nemohol o týchto veciach poučiť, poviem ti, aký je rituálny spôsob odmietnutia pozvania. Len povieš,

Všetka sláva Drakane, Matke Nekonečnej Noci!

Mnohokrát vďaka v Zákone, Vaše Veličenstvo, ale musím odmietnuť vaše pozvanie. Nebudem kráčať cestou Veľkého Bojovníka.

Navrátim sa k cestám svojich otcov.

Tak som sa rozhodol a ďakujem vám, Dračie Veličenstvo.

Teraz sa oddávam do služby Draka hore a Draka dole.

Na to teraz dávam svoje slovo Draka.

Aby som bol hoden pridať sa k Synom Draka počas Veľkej Cesty, keď opustím túto smrteľnú nádobu.“

Kým hovoril, spomenul som si na slová Bieleho Orla, „Ak Zar dostane šancu stať sa veľkým bojovníkom, nech sa neodvracia. Druhú šancu už nedostane.“ Naladiac sa tak vysoko, ako som len dokázal, modlil som sa, „Džervin, nenechaj ma premeškať túto chvíľu, ako som premeškal mnoho iných predtým! Ale čo, do Podsvetia, je Veľký Bojovník. Čo by teraz urobil prebudený človek? Čo som mal povedať?“

Ako som váhal, Var sa na mňa milo usmial a zašepkal, „Len zopakuj tie slová, ktoré som povedal, môj chlapec.“

Z najčistejšieho a najvyššieho prameňa fontány, ktorý som dokázal prijať, a s väčšou odvahou ako kedykoľvek predtým v mojom živote, som sa na neho pozrel a povedal,

„Mnohokrát vďaka, Vaše Veličenstvo, prijmem vaše pozvanie kráčať cestou Veľkého Bojovníka. Na to teraz dávam svoje slovo Draka.“

Nastalo Drakom napäté ticho. Var prehovoril; jeho hlas bol mierny, „Syn Draka, nemusíš kráčať touto cestou, je plná nebezpečenstiev a prekážok. Ak sa chceš jednoducho vrátiť k svojim druhom, v hierarchii Synov Draka bude pre teba čestné miesto.“

Modlil som sa, „Čistá fontána, inšpiruj ma! Dovoľ mi vysloviť správne slová, aby mi neodmietli cestu Veľkého Bojovníka. Keď ma Elyani bude potrebovať, chcem tam byť pre ňu.“

A prišli mi slová,

„Nevrátim sa k cestám svojich otcov.

Zostanem a uzriem veľkosť Draka.

Svoje slovo Draka dal som.

A Drakana vie, že niet cesty späť.“

Vo Varových očiach som videl, že môj odkaz prešiel, či už bol zákonný alebo nie.

Nasledovalo ešte dlhšie a napätejšie ticho.

Nakoniec ho Var prerušil hromovým, „Vulkán! Vulkán! Vulkán!“ Donútená silou jeho Hlasu, celá hala ho nasledovala, „Vulkán! Vulkán! Vulkán!“ Svätyňou sa šírila úžasná povznesená nálada. Bruchá týchto mužov začali všetky spolu vrúfovať a ich boh bol s nimi.

Vlny vo mne narastali tak prudko, že moje telo dostalo chuť pohupovať sa. Unesený povznesenou náladou chvíle, začal som pomaly hýbať rukami, pripravený na ďalší tanec. Ale keď Var zbadal, čo sa deje, hneď mi zašepkal, „Nie, Zar! Nezačínaj zase! Teraz nie!“

Náhle som si uvedomil, ako som sa cítil, keď som sa zobudil po svojom prvom tanci. Rýchlo som sa otriasol z opojného stavu a držal sa svojho symbolu, „Jeden Zákon, jedna cesta. Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Obrad pokračoval dlhým spievaním Zákona Draka a skončil niekoľkými minútami ticha. Hneď potom prišli ku mne všetci kňazi a osobne mi zagratulovali, vítajúc ma ako svojho brata. Tieto hory svalov, mnohí z nich, ma otcovsky objímali a moje stavce praskali, akoby mi lámali krk — to celkom iste nebola najmenšia z mojich skúšok!

Rozjarená spoločnosť sa potom pustila hľadať cez útroby hory cestu na povrch, pričom sa hlučne rozprávali a smiali. Ako som kráčal, nemohol som si pomôcť, aby som sa sám seba nespýtal, „Drahý Pán Melchisedek, čo bude nasledovať ďalej? Čo mi idú urobiť?“ Ale bol som hrdý, že som z obradu kráčal po svojich, namiesto toho, aby ma bezvedomého niesli. „Džervin! Ja nespím!“ vytruboval som. „Aj keď je, pravdaže, veľa spôsobov ako spať počas bdenia.“

Fileon a ja sme si išli oddýchnuť. Keď sme boli v našej izbe, mladý hrnčiar sa ma opýtal, „Môj otec mi povedal rituálne slová ako odmietnuť pozvanie, tak som ich zopakoval. Kto ti povedal slová ako ho prijať?“

„Nikto, Fileon. Len som si myslel, že to bude správne, keď to poviem, a tak som to povedal.“

Fileon sa nechytal. Zmĺkol. To, čo som hovoril, jednoducho nepasovalo do jeho sveta. Nedokázal to stráviť. Z Fileonovej strany v tom nebola žiadna závisť, horkosť alebo nesúhlas. Mladý muž sa jednoducho vypol. Vymazal ma zo svojho vesmíru, presne ako Artold, keď som mu zatlieskal rukami pred nosom. Fileon sedel oproti stene, oči otvorené, myseľ prázdna — skvelá atlantská kratochvíľa. Fungovalo to aj bez plasu.

Po popoludní strávenom oddychom (všetky tieto dobrodružstvá boli vyčerpávajúce!) sme sa mali zúčastniť rituálneho banketu, ktorý sa obyčajne usporiadal pre kandidátov, ktorí boli práve zasvätení ako Synovia Draka. Floster, so svojím rozjareným rehotom, z ktorého sa otriasala zem, nás prišiel zobrať do dôležitej časti svätyne, ktorú sme doposiaľ nevideli: jedáleň. Tiež bola vyhĺbená v skale, ale mala široké okná, ktorými dovnútra prenikalo svetlo. Päťdesiat alebo šesťdesiat bratov, ktorí sa zúčastnili ranného zasvätenia, zaujalo svoje miesta pri veľkých stoloch. Podávali sa ďalšie zuhoľnatené lahôdky a bolo tam veľa smiechu. Muži spoločne spievali hymny a s Fileonom sme boli pozvaní, aby sme sa pridali. Prebiehalo tu vážne vrúfovanie a niektorí muži dokonca začali tancovať. Ale Floster prišiel ku mne, „Nie, nie! Ty nie, brat Zar! Musíš si šetriť sily na to, čo príde ďalej! Spomeň si na svoju hlavu, ako naposledy dopadla.“

Tak som len sedel a sledoval ako tie hory svalov tancujú a premýšľal, ako asi taký tanec vyzerá, keď ho tancuje také vychudnuté hnedé kura ako som ja.

Keď sa banket skončil, Floster odprevadil Fileona a mňa do našej izby. Potom oznámil, „Zar, zober si svoju tašku. Prišiel čas povedať zbohom tvojmu priateľovi Fileonovi. Odteraz budeš spať v inej izbe. Fileon sa navráti k cestám svojich otcov.“

Obrátil som sa k Fileonovi a nasadil zákonný výraz, „Zbohom, priateľ môj. Zákon nás k sebe priviedol, teraz nás od seba oddelí. Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ A Fileon odpapagájoval naspäť. Potom som nasledoval Flostera do inej cely, veľmi podobnej tej, z ktorej som práve odišiel.

„Floster, môžeš mi povedať, čo je to Veľký Bojovník?“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Chceš povedať, že ani nevieš, čo je to Veľký Bojovník? Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Floster sa mi začínal páčiť. Nebol to žiadny bežný spáč.

„Môj priateľ v Drakovi,“ Flosterova obrovská hruď sa ešte viac rozšírila, „jediné, čo ti môžem povedať, je to, že keď som posledne videl kandidáta, ktorý sa stal Veľkým Bojovníkom, bol presne taký šibnutý ako si ty! Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! To ostatné ti povie Marek Nezničiteľný, ktorý za tebou zajtra ráno príde.“ Potom ma obdaril ďalším zo svojich bratských objatí, po ktorom mi popraskali všetky stavce a zaželal mi dobrú noc, pozdvihnúc rituálnym spôsobom svoju ľavú päsť.

Flosterove slová mi prišli iba ako mierne povzbudzujúce. Čo do Podsvetia bol toto za deň? Teraz by som vedel naložiť s bielym nápojom. Čo malo prísť ďalej? Rozhodol som sa, že najlepšie, čo môžem v tejto fáze urobiť, je nasledovať Džervinov posledný pokyn — spať.

6.6 Muž s nebezpečným úsmevom

Bol vysoký, zhruba rovnaká výška ako ja, ale širokoplecí, a s črtami tigra. Mohol mať okolo tridsaťpäť. Prvá vec, ktorá ma na ňom zaujala, boli jeho oči. Prebodávajúce tmavé oči, ohnivé od prebudenia. Bola s ním vrúfovacia energia Synov Draka, ale vyzeral byť tiež mimoriadne ostrý. Nemal oblečené krátke kožené nohavice ako ostatní, ale košeľu a nohavice z tenkej čiernej látky a čiernu čiapku. Vošiel bez zaklopania alebo zákonného pozdravu. Len sa predo mňa posadil a civel na mňa.

„Moje meno je Marek, synak,“ oznámil mi po chvíli. „Povedali mi, že sa chceš stať Veľkým Bojovníkom.“

Keďže som zostal ticho, opýtal sa ma, „Vieš, čo je to Veľký Bojovník?“

Nevedel som, čo odpovedať, len som potriasol hlavou.

Predlaktie zohnuté vo vodorovnej polohe, Marek sa pozrel dole na svoju ľavú päsť, ktorú pomaly otvoril, potom zovrel. Čisto vecným tónom sa opýtal, „Kto ti nakázal prijať pozvanie vysokého kňaza?“

Nevyzeral ako niekto, kto by chcel počuť pekné zákonné verše, ale len pravdu. Tak som mu odpovedal, „Keď ma sem poslal, môj učiteľ, Majster Džervin Hnedého Rúcha, mi prikázal, aby som sa stal nebezpečným. Cesta Veľkého Bojovníka vyzerala ako správna voľba pre naplnenie jeho príkazu. A,“ pokračoval som, „proroctvo mi odhalilo, že by som mal prijať túto ponuku, keby mi bola niekedy predložená, lebo druhá šanca už nebude.“

„Pravda, synak! Pravda! Včera bola tvoja jediná šanca stať sa Veľkým Bojovníkom. Ale povedz mi, zo svojho vnútra, čo naozaj chceš?“

Čo iné som mohol robiť ako držať sa čistej fontány? „Chcem prestať byť spáčom, aby som bol hodný vedenia môjho učiteľa, Majstra Džervina.“

„Ak sa chceš stať Bojovníkom, vedz, že je s tým spojených veľa nebezpečenstiev,“ pokračoval Marek vecným tónom. „Vieš, že už zajtra môžeš byť mŕtvy?“

Tento muž nežartoval, to som videl. Telom mi prebehol chlad a v mojej mysli sa ozývalo, „…už zajtra.“ V hlave som opäť počul hlas nádherného Bieleho Orla, „Päťdesiat na päťdesiat!“

„Marek,“ povedal som, „priviedla ma sem dlhá cesta. Urobil som veľa chýb a premeškal veľa príležitostí. Raz som dokonca nechal niekoho hlúpo zomrieť, jednoducho preto, že som nestačil na tú úlohu. Viem, že pri tejto skúške môžem zomrieť, ale ak mám šancu stať sa Veľkým Bojovníkom, využijem ju a neobrátim sa jej chrbtom. Lepšie byť mŕtvy ako byť spáčom, ktorý sa bezmocne prizerá, ako mu pred nosom umierajú priatelia.“

Marek zostal ticho, hľadiac na svoju päsť.

Po krátkom váhaní som sa ho opýtal, „Poviete mi, čo je to Veľký Bojovník?“

Marek na mňa uprene hľadel, „Ja som Veľký Bojovník. Veľký Bojovník je vyšší zasvätenec našej svätyne, niekto, kto videl Draka tvárou v tvár a kto počul jej Slovo, ktoré je hromom Zeme. Veľký Bojovník pozná silu Hlasu.“

„Sú všetci kňazi tejto svätyne Veľkými Bojovníkmi?“

„Och nie!“ odvetil Marek. „Aby si sa stal Veľkým Bojovníkom, musíš letieť na Drakovi a prežiť. To dokáže len málo mužov.“

Letieť na Drakovi! Takže slovo Bieleho Orla sa napĺňalo.

Nastalo ticho, ktoré som prerušil otázkou, „Čo musím urobiť, aby som mohol letieť na Drakovi?“

Marek sa opäť pozrel dole na svoju ľavú päsť, ktorú otváral a zatínal, vytvárajúc tak pôsobivé vlny na svaloch svojho predlaktia. Potom zanôtil pomalú pasáž Zákona,

„Iba tí, ktorých si vybral sám Drak,

Sa môžu stať Veľkými Bojovníkmi.

Budeš vzatý do útrob Zeme,

A obetovaný Drakovi.

Ak ťa Drak prijme, staneš sa Veľkým Bojovníkom.

Ak ťa odmietne, zomrieš.

Nie je tu žiadna príprava a žiadny človek nemôže pomôcť.

Teraz musíš kráčať vpred alebo odmietnuť.

Je iba jedna skúška, jeden pokus.

Prejdeš ňou alebo zomrieš.“

Marekova tvár sa rozsvietila nebezpečným úsmevom, „Mnohí z tých, ktorí hovoria, že sa chcú stať Veľkým Bojovníkmi, nie sú nič iné ako blázni. Drak vie ako ich vytriediť! Synak,“ dodal, „ak si teraz želáš opustiť svätyňu, nikto sa to nedozvie. Neokúsiš žiadnu hanbu. Stále budeš vznešeným Synom Draka a budeš mať možnosť slúžiť Drakovi svojím vlastným spôsobom. Možno tam vonku na teba čaká pekný život. Načo ho vyplytvať?“

„Marek,“ povedal som mu, „netvrdím, že sa nebojím. Ale nevzdám to.“ Už som začínal chápať, že keď som sa cítil slabý, mohol som sa obrátiť k svojmu bruchu a spočívať na účinku Vulkána. Tak som si vyvrúfoval vlnu, pozrel sa mu do očí a pomaly vyslovoval slová, ktoré mi prichádzali priamo z fontány, „Marek, niet cesty späť! Ak sa ma chce Drak zbaviť, tak ma on veru bude musieť zabiť! Neodídem. Slovo Draka!“

Marekov nebezpečný úsmev sa opäť na sekundu objavil, „Hovor ‘ona’, synak. Keď Veľkí Bojovníci hovoria o Drakovi Zeme, povedia ona, nie on.“ Stále hľadiac dole na svoju päsť, dodal, „Džervin mal pravdu, nie si obyčajný spáč.“

Po chvíli na mňa žmurkol, „Nech je tak! Vidím, že sa nechystáš ujsť ako zajac.“ Jeho hlas zvážnel. „Takže je to takto: zajtra ráno pred úsvitom ťa zoberieme hlboko do útrob Zeme, na miesto, kde ťa Drakana nebude mať problém nájsť. Keď k tebe príde, budeš počuť jej Hlas, ktorý je hromom Zeme. A všetko, čo musíš urobiť, je len jediné,“ luskol prstami svojej pravej ruky a namieril na mňa svoj ukazovák, „prežiť!“

Preglgol som. „Ako spoznám Hlas Draka?“

Marek opäť predviedol svoj nebezpečný úsmev, „Neboj sa, synak, určite si ho všimneš!“

Spomínajúc na všetky stratené príležitosti s Džervinom, keď som bol príliš tupý, aby som kládol otázky, vytrval som, „Môžete mi dať nejaké pomôcky ako prežiť, keď začujem Hlas?“

„Spomínaš si na svoje zasvätenie ohľadne triašky, ktorá pochádza zo záchvevov Draka? Zajtra toho bude veľa. Ale skutočne, tam dole ti nedokáže pomôcť žiadny človek. Či budeš žiť alebo zomrieš, to je úplne na nej.“

Marek už viac nechcel povedať. Povedal mi, že sa cez deň môžem voľne pohybovať po svätyni, a aby som sa ukázal v jedálni, keď bude obed a večera. Tiež ma informoval, že sa so mnou chce stretnúť Var, vysoký kňaz. Jeden z bratov ma k nemu zoberie. Potom ma rituálne pozdravil a hrozivou mačacou chôdzou sa pobral k dverám.

„Mimochodom, muž Zákona,“ zastavil sa na prahu, „ak to zajtra zvládneš, budem mať na starosti naučiť ťa zopár vecí, ktoré majú Veľkí Bojovníci vedieť.“ A odišiel.

6.7 Legenda o Lorzenovi

Jeden z Varových služobníkov ma prišiel vyzdvihnúť, kým som bol v jedálni na obede. Zobral ma na krátku prechádzku hore schodišťom, až kým sme nedosiahli terasu na útese. Potom, ako sme vyšli ešte niekoľko schodíšť vytesaných do okraja útesu, sme nakoniec došli do miestnosti, kde ma privítal Var, vysoký kňaz, „Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci, Zar.“

„Všetka sláva Drakane, Matke Nekonečnej Noci, Vaše Veličenstvo.“ Tak ako Marek, aj tento muž mal v očiach oheň. Ako polia hviezd, ale pod zemou.

„Už si sa plne zotavil zo svojho Dračieho tanca, môj priateľ v Drakovi?“

„Takmer, Vaše Veličenstvo.“

Var sa priateľsky uškrnul.

„Tento muž je trieda,“ pomyslel som si a obdivoval spôsob, akým dokázal skombinovať láskavosť s dôstojnosťou svojej funkcie.

„Pozri sa na oltár po svojej pravej ruke, Zar. Na polici leží malá orichalková[16] tabuľka pripnutá na náhrdelníku. Choď a pozri si ju.“

Išiel som k oltáru a hľadel na jemne tepanú striebristú reťaz a kovovú tabuľku, na ktorej boli vyryté zvláštne znaky.

„Vezmi ju, Zar,“ povedal Var. „Vezmi ju do ruky.“

Urobil som ako povedal a on začal vysvetľovať, „Túto relikviu nosil Syn Draka, ktorý sa volal Lorzen. Bol to Veľký Bojovník, jeden z najmocnejších bojovníkov všetkých dôb. Žil veľmi dávno, v raných dňoch kráľovstva, keď boli hmly ešte také husté, že sa noc sotva dala odlíšiť od dňa. To boli dni, ktoré nasledovali po zjavení Strážcov. Počul si už niekedy o Strážcoch, Zar?“

„Počul som legendy, v ktorých sa spomínalo ich meno, vaše veličenstvo, ale môj majster ma nikdy nepoučil o tejto téme.“

„Nepochybne ťa Majster Džervin o nich bude vyučovať, lebo jeho vedenie je obsiahle. Strážcovia boli mocnými anjelmi ohňa, ktorí zostúpili zo sfér a inkarnovali sa v ľudských telách. Prišli učiť ľudí, ktorí boli vtedy ešte mladí a pripomínali blob-ľudí na našich vzdialených pobrežiach. Počul si už niekedy o blob-ľuďoch?“

Spomínajúc si na jednu konkrétnu diskusiu s Džervinom, povedal som, „Tí, ktorí spia celý deň na pláži a plodia deti bez toho, že by si to všimli. Áno, počul som o nich.“

„Veľa z vedenia Veľkých Bojovníkov pochádza od Strážcov. Strážcovia boli naozaj mocní, omnoho mocnejší ako si myseľ dokáže predstaviť. Naučili ľudí niektorým umeniam a vedám, obzvlášť tým, ktoré súvisia s ohňom. A oženili sa s dcérami ľudí a splodili s nimi deti. Tieto deti sa nazývali Nefilim. Prví z Nefilim sa stali šampiónmi a kniežatami medzi ľuďmi, keďže po svojich otcoch zdedili mimoriadne sily. Ale bolo to prekliate plemeno, ktoré čoskoro degenerovalo na najodpornejšiu špinu, netvorov a obrov, ktorí jedli ľudské mäso, zo svojich dcér urobili neviestky a oddávali sa všetkým druhom zvrátenosti.“

‘Nefilimská špina’ bol výraz, ktorý som od svojho príchodu do Mount Lorzen počul už niekoľkokrát. Ak boli rasou kanibalov a prostitútok, nečudo, že sa bratia zhnusili zakaždým, keď sa vyslovilo ich meno.

Var pokračoval, „Čoskoro začal nefilimský sliz viesť proti sebe vojny, pričom použili ľudí, aby naplnili svoje armády. Toto boli prvé vojny v kráľovstve. Zomrelo mnoho mužov a žien; a prepukol hladomor a choroby.

Bolo to počas týchto ťažkých čias, keď sa v kraji Červenej Zeme narodil Lorzen, v dedine, ktorá je vzdialená niekoľko hodín cesty od našej svätyne. Bol mimoriadnym dieťaťom, ktoré dokázalo hovoriť s bohmi a liečiť tak ľudí. Raz, práve po jeho jedenástich narodeninách, postihol kraj mor. Padla mu za obeť tretina mužov a žien v jeho dedine; a kňazi ich vyhlásili za mŕtvych. Ale Lorzen im povedal, ‘Nie, mýlite sa! Nie je vôľou nášho Pána Melchisedeka, aby títo muži a ženy zomreli!’ Vzýval sily Zeme a muži a ženy sa zobudili, a povedali, že sa vrátili z Podsvetia.“

„Tak toto,“ pomyslel som si, „znie presne ako to, čo potrebujem.“ Ale ani so svojou novoobjavenou vrúfovacou aroganciou som sa neodvážil prerušiť Vara otázkou.

„Skazenosť Nefilim nepoznala hraníc, a tak stále zúrili vojny. Boli vypálené dediny. Bola zničená úroda. Ženy boli znásilňované a ich deti zabíjané pred ich očami. Vidiac zúfalstvo obyvateľov svojej dediny, Lorzen sa rozhodol stať silným, aby ich mohol ochrániť. Odvážny Lorzen sa obrátil na jedného zo Strážcov, ktorý sa volal Verzazyel. Verzazyel bol impozantný anjel, knieža ohňa, ktorý zostúpil z vysokých sfér a žil v jaskyni v červených kaňonoch, neďaleko od tejto svätyne. Lorzen šiel do Verzazyelovej jaskyne a zmizol v nej. Ľudia si mysleli, že bol zabitý. Tí, ktorí sa pokúšajú ovládnuť silu Strážcov, často prichádzajú o život.

Ale k prekvapeniu všetkých, keď prešlo sedem rokov, Lorzen sa znovu objavil. Keďže ovládol oheň Verzazyela, stal sa Veľkým Bojovníkom. Išiel rovno do tejto svätyne a vybral si viacero bratov, ktorých naučil novým a tajným spôsobom boja. Spolu sa vybrali zabiť veľké knieža Nefilim; volal sa Percipion. Podarilo sa im úplne zaskočiť jeho osobnú stráž. Veľkí Bojovníci boli len šiesti, ale aj tak za jednu noc zabili knieža a viac ako sto mužov.“

To znelo nebezpečne.

„Potom Lorzen prehovoril k zostávajúcim veliteľom Percipionovej armády a presvedčil ich, aby prešli k nemu. A oni ho nasledovali! Lorzen vytrénoval spomedzi Synov Draka ďalších Veľkých Bojovníkov a spolu, jedného po druhom, zabíjali kniežatá Nefilim. Nikdy nebojovali v bitkách, prišli vždy v noci, oblečení v čiernom ako vyslanci smrti. Použili veľkú šikovnosť, aby sa dostali do apartmánov kniežaťa a potom…“ Var si s krátkym písknutím prešiel rukou po hrdle, „udreli ako blesk a zabili každého v dohľade.“

„To znie veľmi nebezpečne!“ pomyslel som si, stále držiac v ruke orichalkovú tabuľku.

„Lorzen zakaždým prehovoril k armáde kniežaťa, ktorého práve zabil. Obdivovali ho a nasledovali ho. Veľkí Bojovníci sa čoskoro stali známi ako ‘nočná mora Nefilim’, lebo vždy udierali v noci a vždy úspešne. Potom sa stalo, že velitelia dvoch armád, v strachu z Lorzena, o ktorom vedeli, že sa blíži, sa vzbúrili proti svojim nefilimským pánom a zabili ich. Potom sa vzdali Lorzenovi, ktorý bol teraz na čele obrovskej armády.

Keby bol chcel, Lorzen sa mohol stať kniežaťom tejto časti kráľovstva. Ale bol veľmi múdry, a keď zbavil všetky susediace kraje nefilimskej zberby — ani jeden z nefilimských pánov nezostal! — zobral veliteľov svojej armády ku Kráľovi Atlantídy a donútil ich, aby sa mu vzdali. ‘Toto je môj dar vašej výsosti!’ oznámil. A odvtedy sú Veľkí Bojovníci legendárni svojimi nezabudnuteľnými darmi. Kráľ vymenoval múdreho muža spomedzi Lorzenových poručíkov ako nové knieža. A Lorzen a jeho Veľkí Bojovníci sa vrátili do Svätyne Draka, kde si ďalej užívali extázu Drakany Hlbočiny a vo svojich tajných umeniach trénovali ďalších bratov.

Zar, tabuľka, ktorú máš v ruke, je tá, ktorú Lorzen prijal od Strážcu. Nosil ju každý deň svojho života a položil ju na oltár tri dni predtým ako zomrel.“

Vydesený som preglgol a volal čistú fontánu, dúfajúc, že s tabuľkou neurobím nič, čo by mohlo uraziť takú nebezpečnú bytosť.

Var sa pobavil na mojej reakcii. Pokračoval, „Lorzen zanechal pokyny, ktoré vyslovil Hlasom: že nikto sa nesmie dotknúť tabuľky až do dňa, kým príde mladý bojovník, ktorého neposlal jeho otec a prekvapí kňazov drzou požiadavkou, že chce vidieť Draka tvárou v tvár.“

Var sa odmlčal. „Tabuľka je tvoja, Zar. Zaves si ju na krk!“

Keď tento muž vyslovil rozkaz, nenechal žiaden priestor pre váhanie. Ale keď moje ruky došli až ku krku, cítil som, že musím zastať a opýtať sa, „Táto relikvia je hodná veľa a nielen preto, že je zhotovená z orichalku. Čo ak zajtra zomriem?“

Var sa sucho zasmial. „Potom tabuľka zostane spolu s tebou pochovaná až do konca času. Lorzenovi to vadiť nebude. Ale niet cesty späť. Lorzenove slová boli vyslovené Hlasom a musia byť naplnené. Zaves si ju na krk!“

Poslúchol som. Tabuľka ma chladila na krku.

Var pokračoval, „Teraz, Zar, si musíš vypočuť koniec Lorzenovho proroctva. Jedného dňa, Veľký Bojovník, ktorý nosí túto relikviu vybojuje veľkú bitku proti mágii Strážcov. Keď sa všetko bude zdať stratené a jeho posledný spoločník bude umierať v jeho náručí, moc tabuľky ho zachráni.“

Hneď som sa opýtal, „Znamená to, že zajtra prežijem?“

Var zareagoval rovnakým nebezpečným úsmevom, aký som videl na Marekovej tvári a nikdy predtým v kráľovstve, „To vie iba Drak!“ Keď videl, ako som sa zachvel, dodal, „Keď budeš počuť hrom Zeme, ktorý je hlasom Veľkého Draka Hlbočiny, potom sa to dozvieš.“

Var zavolal druhého kňaza, ktorý ma odviedol naspäť do jedálne. Ale už som nebol hladný. Po krátkej prechádzke chodbami svätyne som sa pobral do svojej izby, aby som si oddýchol.

A nadišla noc.

6.8 Eisraim, kaplnka Bieleho Orla

„Kto, poslaný Pánom Melchisedekom, klope na dvere?“

„To som ja,“ odpovedala Elyani nezákonne. „Môžem s tebou hovoriť, Teyani?“

„Poď dnu, láska moja.“

Slečna Elyani vstúpila a zosunula si kapucňu svojho bieleho plášťa späť na plecia. Vyzerala unavene. „Teyani, Zarovi sa ide niečo stať. Veľmi skoro, viem to. Prišla som poprosiť o inšpiráciu a pomoc, múdra žena!“

V záblesku si Teyani spomenula na prvý raz, keď zobrala Elyani do náručia. Elyani mala tri roky. Jej matka, Adya, drahá priateľka a Biela družka Teyani, umierala. Teyani dala svoje slovo Orla, že sa bude starať o jej dieťa, najprv ako matka, potom ako učiteľka, priateľka a matka.

„Poď, dieťa moje. Sadni si ku mne. Vieš, čo na neho čaká?“

„Je to jedno z tých nemožných zasvätení, kde kandidáta uvedú do tranzu podobného smrti a hodia ho Drakovi. Potom sa po troch dňoch vrátia pozrieť, či kandidát ešte žije. A ak nie, len pokrčia plecami a čakajú na ďalšieho kandidáta.“

„Zar je mocná duša,“ Teyanin hlas bol mäkký.

„Jeho telo je slabé! Myslíme si, že zostupy do Podsvetia sú zlé, ale to, čo robia tam, je oveľa horšie — úplne šialené! Vystavia kandidátov intenzitám Draka, ktoré môžu spôsobiť, že kosti v ich tele sa rozpadnú na prach — je to druh Kozmického Ohňa, ktorý pochádza priamo z Vyhní Osudu. Nečudo, že tých, ktorí prežijú, volajú Vulkáni Zákona.“

Teyani položila svoje magické ruky na Elyanine plecia a nechala do jej brán vtekať jemný liečivý prúd. „Pokoj, dieťa moje, pokoj!“ volala vysoko vo fontáne Bieleho Orla.

Slzy stekali nadol po Elyaninej tvári. „Odpusť mi, múdra žena, že som taká netrpezlivá. Ja len… neviem, čo mám robiť.“

Teyani ju zobrala do náručia, „Ja viem, sú to ťažké časy,“ zašepkala a myslela na všetky tie kňažky Bieleho Orla, ktoré boli za posledné roky poslané do Podsvetia. Ani jedna z nich sa nevrátila. „Poď, moja priateľka v Bielom Zákone,“ povedala Teyani, „zostaň so mnou. Poďme spoločne vykonať rituál.“

Keď skončili s prípravou miestnosti, dve ženy zaujali pozície za oltárom. Predtým ako začali spievať prvú hymnu, Teyani precítene vyhlásila, „Bohovia nikdy nie sú dlžní smrteľníkom, nikdy! A ja som len služobníčkou Bieleho Orla. Ale vďaka určitým veciam, ktoré sa stali predtým, ako si sa narodila, bolo mi udelené nesmierne privilégium byť ním vypočutá, keď zaklopem na nebeské brány. Dnešnú noc sa pokúsim k nemu prehovoriť a dosiahnuť jeho srdce. Ale nesmieš nič očakávať.

Ďaleko za rozumom smrteľníkov sú cesty bohov,

A ešte ďalej, mimo dosahu bohov, sú cesty Pána Melchisedeka.“

A Teyani začala rituál.

6.9 V útrobách Draka

„Matka Svetla, čo sa to so mnou deje?“

Bolo skoro ráno a ja som sotva dokázal uveriť tomu, čo cítim.

Celú noc som mal neuveriteľné sny o Bielom Orlovi bohov. Orol ma vyniesol do sfér, držal ma vo svojich krídlach a rozprával mi legendy a tajomstvá bohov a ich svetov. Na každej zastávke sme hľadeli na pole hviezd. A zakaždým sme stretli Elyani. Usmiala sa na mňa s kozmickou láskavosťou a podala mi biely nápoj. Zakaždým som sa napil a cítil sa byť silnejší. A tesne predtým, ako som sa zobudil, mi dal Biely Orol ohromný dar: jedno zo svojich pier svetla. Užasnutý som ho vzal do ruky a moja energia zrazu explodovala Bielym Svetlom — svetlom, aké môžu ľudské bytosti vidieť len zriedka.

„Prial by som si, aby mi Floster dal túto izbu skôr,“ premýšľal som, sediac na svojej posteli.

V izbe bola úplná tma. Nebolo vidieť žiadne mesačné svetlo. „Dnes bude nov!“ uvedomil som si. „Preto ma chcú tak rýchlo obetovať Drakovi.“ Ako mi Džervin vysvetlil, Podsvetie je najtemnejšie tesne pred novom. Keďže som bol zaplavený Bielym Svetlom, toto uvedomenie ma ani v najmenšom neovplyvnilo.

Otvorili sa dvere. Vstúpil Marek a traja muži. Boli oblečení v čiernom, hlavy mali zakryté čiapkami z rovnakého tenkého materiálu, z akého mali košele a nohavice. Všetci okrem Mareka niesli fakle.

Hľadiac na mňa svojím chladným pohľadom Veľkého Bojovníka, Marek zapískal. „Dračie lono! Aké svetlo! Čo si tu robil?“

„Sníval som o svojich priateľoch.“

Kráčajúc ku mne svojou pomalou mačacou chôdzou, povedal, „Zdá sa, že máš mocných priateľov, Zar. Rád by som sa s nimi stretol.“

Usmial som sa. On nie.

„Pozri sa na týchto mužov,“ ukázal na svojich spoločníkov. „Sú to Veľkí Bojovníci. Jedni z najlepších v kráľovstve.“

Stáli predo mnou, ľahostajní a nehybní ako hory. Boli mladí, dvaja z nich mali do tridsať, ďalší okolo tridsaťpäť. Ako som sa do nich vciťoval, aby som zistil, či sú prebudení alebo spia, Marek povedal, „Poď, synak, ideme na prechádzku. Pohyb.“

Utvorili sme malú procesiu. Dvaja z bojovníkov kráčali prvý. Ja som šiel za nimi, kým Marek a jeho druhý priateľ kráčali za mnou. Nerozprávali, ale čoskoro začali spievať pomalú litániu,

„Zbohom, muž nížin.

Nadišiel čas nechať všetko za sebou.

Drak je bránou.“

Držiac sa čistej fontány, moje kroky boli vedené mojou obľúbenou mantrou, „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Kráčali sme nadol do skaly, cez dlhé kľukaté tunely a dole nekonečnými schodišťami z nahrubo otesaného kameňa. Počas prvej hodiny som bol občerstvovaný Vulkánovým vrúfovaním, ktoré vyžarovalo z každého kameňa. Ale ako sme zostupovali ďalej, začali ma zvierať čoraz ťažšie a dusivejšie pocity, ktoré spôsobili, že sa mi ťažko dýchalo.

Keď sme išli už aspoň tri hodiny, Marek si všimol, že kráčam čoraz ťažšie. Po prvýkrát od začiatku zostupu prehovoril. „To, čo práve teraz cítiš, je uspávajúci jed ťažkých výparov, ktoré vychádzajú z Draka. Táto časť hory je nabitá veľmi zvláštnymi silami.“

Pevne som sa držal čistej fontány, modliac sa k Pánu Melchisedekovi, aby ma udržal na nohách, lebo som si až príliš dobre pamätal verše Zákona:

Tie vlny nekonečnej tmy,

Tie páchnuce výpary, ktoré vyrážajú z dychu Draka,

Vrhajú ľudí, rovnako ako bohov, do spánku zabudnutia.

Postupne ma ochabnutosť a ťažoba začali tak premáhať, že som sotva dokázal chodiť. Nútil som sa ísť ďalej, krok za krokom, spomínajúc si na Elyanine inštrukcie pred zostupom do Podsvetia, „Stále kráčaj! Nikdy nezastav na ceste!“ Ale nakoniec, uprostred úzkeho tunela, som musel zastať a lapal som po dychu.

Marek podišiel ku mne, „Vstúpili sme do útrob Draka, synak.“

„Nedá sa mi dýchať.“

„To preto, že ty sa snažíš dýchať a ty sa snažíš kráčať. Ale tu z teba veľa nezostáva, je tu len Drak!“

„Čo mám robiť?“

„Nerob. Nechaj to Draka urobiť za teba.“

Dychčal som a premýšľal, ako by som mohol nechať Draka za seba kráčať. Marek zohol svoje ľavé predlaktie do vodorovnej polohy a, ako to rád robieval, hľadel na svoju päsť, ktorá sa pomaly otvárala a zatínala. Začal vydávať hlboké zvuky, ktoré postupne prerástli v Hlas a prenikali hlboko do môjho brucha.

Potom ma prekvapil a vrazil mi päsťou do brucha.

Lapal som po dychu, zvíjajúc sa od úderu. Spadol som na kolená a držal si boky oboma rukami.

„Teraz nechaj dýchať Draka alebo zomri!“ ziapal na mňa Marek. Znovu začal vydávať hlboké zvuky, potom povedal, „Nemysli, iba to urob!“ Postupne vo mne narástla masívna vlna, ktorá vychádzala zo skaly pod nami. Moje telo stále lapalo po dychu, ale niečo iné preberalo kontrolu. Spoznal som pocit z Dračieho tanca a blažené šklbanie. Najmenej minútu som cítil, že stále nemôžem dýchať. Ale ani som nepotreboval. Bolo mi dobre! Chcelo sa mi smiať. Postavil som sa, akoby v tranze, a pomaly, pomaličky som začal mávať rukami a otáčať telom, vedený poznaním tanca.

Marek sa uškrnul. Ukázal mi palcom gesto a ironicky poznamenal k ostatným, „Viete, je to dobrý tanečník!“

„To je ono!“ uvedomil som si. „Treba nájsť Vulkánove vrúfovanie a rovno naň zavesiť čistú fontánu.“ A fungovalo to. Keď som spojil vertikálnu energiu nad svojou hlavou s vlnami pod svojím telom, znovu som dokázal dýchať.

Marek mi dal dostatočne dlhý čas, potom sa spýtal, „Teraz už môžeš kráčať?“

Opojený som odpovedal, „Nemôžem kráčať, ale môžem tancovať!“ a zistil som, že sa na neho dívam s rovnakým nebezpečným úsmevom, aký som neraz videl na jeho tvári.

Žmurkol na mňa a jemne ma potľapkal po pleci, „Dobrý chlapec!“ Potom oslovil malú skupinku, „No tak, poďme nato!“ A opäť sme sa pustili smerom nadol.

Zvyšok cesty bol neskutočný. Kráčal som a kráčal celé hodiny, ale sotva som cítil ubiehať čas. Bolo to všetko také jednoduché! Fontána aktivovala vrúfujúce vlny pod mojím telom a z dôvodov, ktoré boli mimo môjho chápania, som za nimi skackal ako filosterop.

Niekoľkokrát sme prešli okolo ľudských kostier. Najprv som musel preglgnúť a pevne sa držať, „Nikdy nezastav na ceste! Nikdy sa nepozeraj späť!“ Potom som len pokrčil plecami a nechal sa premôcť vrúfovacími vlnami. „Vul-kán! Vul-kán!“ spieval som. Už som sa netrápil úvahami nad kosťami svojich predchodcov, len som si tancoval svojou cestou.

Konečne sme po dlhej dobe došli do malej komnaty. Uprostred ležal hrob vyhĺbený v skale. Keď som ho zbadal, hlúpo som sa zachichotal.

„Ľahni si do diery!“ Marek ukázal do hrobu.

Štyria muži zapichli fakle do krúžkov, ktoré boli pripevnené na stenách. Potom si sadli ku štyrom rohom hrobu a zaspievali dve krátke hymny Zákona.

Marek sa nado mňa naklonil, „Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci, zvládol si to! To vôbec nebolo zlé, synak! Mnoho mužov zomrelo ešte skôr, ako sem došli. Tvoja časť sa teraz skončila. Teraz už toho nie je veľa, čo by si mohol urobiť, je to všetko na nej. Takže… uži si to! Drak k tebe príde a budeš počuť jej skutočný Hlas, tak ako ho počulo len málo mužov v kráľovstve. Si šťastný muž! Možno ťa to zabije, ale ver mi, existujú aj hlúpejšie spôsoby ako zomrieť,“ zasmial sa, a pretože som bol opitý silou, tiež mi to prišlo smiešne.

„Teraz počúvaj. Keď sa hrob zakryje kamennou doskou, žiadny človek ti už nebude môcť pomôcť. Ale dovtedy ti môžeme pomôcť my. Vieš, musíme ťa pripraviť, aby si vyzeral reprezentatívne. Uži si to, čo prichádza, synak. Ak to prežiješ, budeš na to spomínať.“

Ako zaujímal pozíciu v jednom z rohov hrobu, obdaroval som ho blaženým úsmevom. Štyria muži boli asi minútu ticho, a potom na mňa spoločne začali projektovať Hlas.

Marek mal pravdu. Bolo to nezabudnuteľné! Niekoľkokrát vo svojom živote som počul Hlas, ale Hlas ako tento, nikdy! Hneď ako nabité zvukové vlny, ktoré vysielali štyria muži, dosiahli moje telo, ospalé opojenie cesty zmizlo a moja myseľ sa vyčistila. S úplným vedomím seba samého, cítil som ako basové vibrácie vnikajú do mojej sústavy a nasycujú ju Dračou silou. Ako pokračovali, sám som sa začal cítiť ako drak. Hlasno som zareval. V mojom tele sa hromadilo toľko sily, že som si najprv myslel, že vybuchne. Ale prišlo ku mne učenie Majstra Džervina o smrti a s neobyčajnou ľahkosťou, ktorú som už raz zažil, som to len… nechal padnúť! Prijal som smrť v živej sile ich Hlasov.

Tentokrát bolo umieranie ešte ľahšie ako v Podsvetí. Niečo vo mne si pamätalo, ako presne to urobiť. Nemusel som myslieť, ani sa o nič snažiť. Dialo sa to samo od seba a v správnej chvíli.

Výsledkom bolo okamžité zväčšenie moje energie, ako explózia do diaľky. Moja posledná normálna myšlienka bola, „Sväté Podsvetie! Marek, máš pravdu, za toto naozaj stojí zomrieť!“ Moja energia sa začala rozširovať do extravagantných rozmerov. Zdalo sa, že sa rozširuje cez skalu, na míle a míle okolo. Čoskoro som úplne stratil kontakt s miestnosťou, kde na mňa muži projektovali Hlas, napĺňajúc ním postupne všetky časti môjho tela.

Nikdy som sa nedozvedel, ako dlho štyria Bojovníci pokračovali, ani či nakoniec zakryli hrob a odišli. Už som nemal telo. Už som nebol Zar a jeho malá fontána. Bola tu len fantastická sila, živá vo vnútri Zeme. A obrovská.

Ale expanzia tu neskončila. Čoskoro som sa stal väčším ako samotné celé kráľovstvo a moja prítomnosť dosiahla sféry. Bolo to veľmi odlišné od cestovania s Elyani. Tentokrát tu nebolo žiadne navigovanie, žiadny smer — len expanzia. Nebol som to ja, kto objavoval sféry — ja som bol sférami! A rástol som a rástol, najprv som zabral celé prechodné svety, potom svet trojuholníka a pokračoval som ďaleko zaň. Bol to zážitok fenomenálnej rozľahlosti, s hviezdami, bytosťami a myriadami iných foriem vedomia, ktoré boli všetky vo mne. A rástol som rýchlejšie a rýchlejšie, a dosiahol až po Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti, až kým sa zrýchľovanie stalo takým obrovským, že som ho už nezvládal.

Explodoval som a úplne stratil vedomie.

6.10 Hymna Bieleho Orla k Veľkému Drakovi

Siahajúc k okraju Veľkej Priepasti, Biely Orol zaspieval hymnu určenú matke jeho matky:

„Ó, Veľký Drak Hlbočiny,

Ó, nekonečnosť dole, ktorá siaha vyššie ako to najvyššie,

Ó, bezodný vrchol, ktorý mätie samotných bohov,

Ó, vznešená, Ó, Drakana, Ó, Matka Nekonečnej Noci,

Ó, priepasť extázy, v ktorej Bezbytostný Boh[17] nachádza svoje potešenie,

Čo si urobila s mojimi deťmi?

Kde sú moje služobníčky, ktoré som poslal dole do tvojho lona?

Kde sú kňažky, ktoré zostúpili a nikdy sa nevrátili?“

A Biely Orol čakal v jemnom vánku priestoru.

Po dlhom čase bohov sa z najväčšej hĺbky Veľkej Priepasti ozval sladký, melodický Hlas.

„Ó, Biely Orol, nádherný medzi bohmi,

Ó, vytrvalý a statočný cestovateľ,

Nepokorený veľkosťou sfér,

Ó, dieťa mojich detí, semeno môjho semena,

Neboj sa!

To, čo sa zdá byť stratené, sú len slabé tiene tvojich detí.

Ich Duchov, v bezpečí a teple lona svojej nekonečnosti držím,

Chovám ich a zaplavujem nádherou,

Nekonečným tokom blaženej extázy.

Ukazujem im to, čo je mimo ľudí a bohov -

Ohromné a večné Polnočné Slnko,

Nebezpečný a vysoký ideál, ktorý semeno tvojho semena,

Jedného dňa, nakoniec, keď bude všetko dokonané, dosiahne.“

Biely Orol poslal odpoveď,

„Ó, matka mojich vznešených predkov,

Ó, radostná Maya, ktorú poznal len Bezbytostný Boh,

Počujem tvoje mocné Slovo a radujem sa,

A o moje deti uchvátené v tvojej extáze,

Sa už neobávam.

Ale moje semeno sa rýchlo vytráca z kráľovstva,

Môj čas medzi ľuďmi sa chýli ku koncu,

Moja misia na Zemi je ohrozená.

Pokorne, hľadiac na tvoju nekonečnú slávu,

Úpenlivo prosím o malú láskavosť,

Aby viac služobníčok mojich mohlo navštíviť tvoje lono,

A predsa sa do kráľovstva smeli navrátiť.

Veľká Matka,

Vo svojom nekonečnom súcítení so všetkými tvormi,

Prosím, pomôž mi splniť slovo, ktoré som raz dal

Lietajúcemu Drakovi, ktorý prišiel

Spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti,

Že budem chrániť jeho semeno a jeho cestu ožiarim Láskou.

Statočnú dušu poslanú Hromom,

Ktorú si do svojho blaženého lona prijala,

Prosím nezadrž,

Aby sa mohol vrátiť do svojej smrteľnej nádoby.

Beda, zmešká eóny ohromnej extázy,

Ktorú si mu ty a len ty mohla poskytnúť.

Ale on a iné malé zrnká duší

Utkali sieť ľudských nádejí a snov,

Ktoré sú neisté a slabé,

Ale plodné budúcnosťou môjho druhu.“

Hlas Zeme už neprehovoril, ale z Veľkej Priepasti sa vynoril lúč Svetla a Biely Orol spoznal to Svetlo, ktoré ľudia a rovnako bohovia uctievajú vo svojich najvyšších rituáloch. A tešil sa, že jeho modlitby boli vypočuté.

6.11 Hlas Draka, ktorý je hromom Zeme

Keď som prišiel k sebe, bola úplná tma. Bol som zmrznuté telo ležiace v hrobe. Nemal som predstavu, koľko času uplynulo. Takmer okamžite som bol zasiahnutý vlnou strachu, iracionálneho panického strachu, aký som nikdy necítil a ani si nemyslel, že môže existovať, a začal som sa celý triasť. Moja myseľ bola odpojená. Bol som vydesené dieťa stratené v ničote, bez potuchy, čo by malo robiť alebo čím by malo byť.

Chvejúc sa v zovretí paniky, bol som otrasený víziou. Hľa! — ktosi sa predo mnou objavil. Bol to vysoký, silný, ohnivo vyzerajúci muž vo svojich päťdesiatych rokoch, s bradou a dlhými svetlými vlasmi až po pás.

Od prekvapenia som sa na chvíľu zabudol báť. „Kto si?“ spýtal som sa svojím vnútorným hlasom.

Muž odpovedal, „Som Lorzen, ten, ktorý ukoval tabuľku, ktorú máš zavesenú na krku.“

„Prečo si ma navštívil?“

„Navštívil ja teba? Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Táto hora je moje miesto! Ty si navštívil mňa.“ Jeho smiech mi pripomenul Flostera a to ma dalo trochu dokopy.

„Počúvaj, synak!“ namieril na mňa prst, presne ako Marek. „Prišiel som ti niečo povedať. Ak sa budeš triasť ako šteňa, Drakana ťa vysmrkne zo svojich nozdier a do konca času budeš visieť v prechodných svetoch. Pre Pána Melchisedeka, synak, pozbieraj sa!“

„Myslel som si, že mi tu nemôže pomôcť žiadny človek,“ zachvel som sa.

„Kto povedal, že som človek?“ zaburácal Lorzenov rehot. „Zar, v tejto chvíli si ponorený v jede Draka. Najprv ťa jed vystrelil na snovú cestu po sférach. Ale nie si dosť vytrénovaný, aby si zvládol snívanie Bezbytostného Boha, takže si spadol naspäť do hrobu, ako vrece zemiakov.“

„Kde je čistá fontána?“ spýtal som sa sám seba, ale nevedel som ju nájsť.

„V tejto fáze toho nemôžeš veľa urobiť. Len mi dovoľ priviesť ťa do nejakého menej biedneho stavu.“ Lorzen začal na mňa projektovať Hlas, spievajúc jednoveršovú litániu Zákona,

„Tvoju dušu, stratenú v diali, privádzam teraz naspäť do života!“

Bolo to zákonne magické. Čistá fontána bola okamžite naspäť. A zarazilo ma, že moje brucho vrúfovalo ako vulkán.

„Zbohom, muž Zákona!“ Bez ďalších slov sa Lorzen otočil a začal kráčať preč.

Keďže čistá fontána bola so mnou, zavolal som na neho, „Lorzen, počkaj! Nechoď!“

„Čo, synak?“

„Lorzen, čo mám robiť?“

Lorzen si vzdychol a hľadiac nadol do stredu Zeme, zvolal: „Ó, Veľký Drak! Kandidáti už nie sú to, čo bývali!“

Pripomenulo mi to Džervina a povzbudilo ma to. Predtým ako odišiel, Lorzen na mňa ešte raz projektoval Hlas, „Počúvaj hrom Zeme. Zomri v Drakovi a ži!“

„Počkaj, Lorzen! Počul som, že dokážeš priviesť ľudí naspäť z Podsvetia, potom ako umreli. Potrebujem sa naučiť, ako sa to robí!“

Tentokrát sa už Lorzen neobrátil.

Bol som opustený v hrobe, stále neschopný pohybu a iba napoly spojený so svojím telom. „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ To bolo všetko, čo som dokázal vydolovať z čistej fontány.

Nemusel som čakať dlho. Keď prišla prvá vlna, okamžite som ju rozoznal. Nebola nepodobná Hlasu Mareka a jeho mužov, ale bola oveľa oveľa mohutnejšia.

Prílivová vlna Slova.

Pohltila moje telo a projektovala ma vysoko do sfér, ďaleko za polia hviezd.

V podivnej prázdnote som začul hlas šeptajúci z diaľky, „Priestorová Matica, výstražný signál. Pozemská nádoba je pred rozpadom. Ak sa nepodnikne okamžitá akcia, nastane neopraviteľné poškodenie.“

Pozrel som sa nadol a hľadal svoje telo.

„Cieľ identifikovaný. Nepokúšaj sa do neho projektovať.“

Moje telo je mŕtve!

Dole v krypte bol šialený Oheň. Ohromné, hrôzostrašné vlny Hlasu zasahovali moje telo, jedna po druhej.

„Pozemská nádoba neopraviteľne poškodená. Nepokúšaj sa do nej projektovať.“

Mŕtvy. Naozaj mŕtvy.

Rozmliaždený Slovom.

Horšie ako samotné telo, bola to telo-vosť, ktorá bola roztrhaná.

Spustošený hromom Zeme. Rozštiepený vo dvoje.

Cez štrbinu prúdila dovnútra sila Draka.

„Elyani! Elyani! Elyani!“

Vzdialený hlas zašepkal, „Nasleduj svetlo matice priestoru. Začni rozširovanie vedomia.“

„Zbohom, Elyani!“

Rozľahlosť.

Nekonečnosť mimo slov.

Priepasť Hlbočiny, kde sa usmieva Matka Svetla.

Navždy láska, Biely Orol bohov.

6.12 Eisraim, Teyanin apartmán

„Nieeeeeeeee!“

Prebudená krikom, Teyani sa ponáhľala do druhej miestnosti.

Stále v meditačnej polohe, Elyani sa chytala za hlavu, „Nie! Nie! Teyani, on je mŕtvy!“

„Počkaj! Nevieme to určite,“ Teyani ju vzala do svojho náručia a vlievala do nej Orlovu sladkosť.

„Prijala som signál zo sféry diaľav, Teyani. Je príliš ďaleko, nikdy nebude schopný vrátiť sa. Je mŕtvy.“

Teyani ju vo svojom náručí kolísala ako malé dieťa. „Tíško, Slečna Orla. Spomeň si, čo hovorilo proroctvo, Zar je cestovateľ. Je tým, na ktorého sme čakali. Maj vieru, Biely Orol!“

S hlavou spočívajúcou na Teyaninom pleci, Elyani tiekla z očí záplava sĺz. „Je mŕtvy, Teyani! Videla som, ako bol rozdrvený. Aj keby sa teraz vrátil, už nikdy by nebol rovnaký. Viem to.“

To bola pravda a Teyani to dobre vedela. Zahryzla si do pery a držala Orlove svetlo.

„Zar, ktorého milujem, sa nikdy nevráti,“ plakala Elyani so zlomeným srdcom.

„Dôveruj, dieťa moje. Dôveruj v Orla.“

6.13 Vzkriesený Drakom

Keď som nadobudol aké-také vedomie, niekto ku mne prehováral. Počul som jeho hlas, ale nedokázal som mu porozumieť. Jemne masíroval brány na mojich chodidlách, zápästiach a iných častiach môjho tela, používajúc silnú prítomnosť, ktorou vťahoval moje vedomie naspäť do môjho tela.

„Trasieš sa od chladu. Dám ti na telo viac oleja.“

Nič som necítil.

Niekoľkokrát som znovu upadol do bezvedomia, ale on ma vtiahol naspäť, „Nie, nie, Veľký Bojovník, teraz nie je čas na spánok!“ A celé hodiny ma ťahal naspäť do fyzickej reality, pracoval na mojom tele a prehováral ku mne.

Bol som prázdny. Žiadne pocity, žiadne myšlienky, žiadne spomienky.

Floster ma zdvihol a oprel o stenu. „No tak, viem, že ma počuješ. Otvor oči a pozri sa na mňa.“

Cítil som, ako jeho vôľa vstupuje do môjho tela, ale moje oči zostali zatvorené.

„No tak,“ nástojil, „nepokúšaj sa to urobiť sám. Nechaj to urobiť Draka! Choď do svojho brucha.“ Na bruchu, pod pupkom, som cítil mierny tlak jeho päste. „No tak, nechaj Draka otvoriť tvoje oči. Spomeň si, ako si kráčal, keď si zostupoval do útrob Draka. Urob to tak isto.“

Bolo to magické. Moje oči sa okamžite otvorili.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Tu je náš Drak!“

Bol to ten najčudesnejší zážitok. Cítil som sa byť mŕtvy, neschopný pohnúť čo i len končekmi prstov, a predsa som mal silu otvoriť svoje oči. V hlave som mal Flosterov obraz, ale ja som tam nebol.

„Teraz,“ pokračoval Floster, zatiaľ čo stále tlačil na bránu pod mojím pupkom, „urob to isté a zdvihni svoju ľavú ruku. Nerob to! Nechaj to urobiť Draka!“

Videl som, ako sa moja ruka okamžite zodvihla. Nebolo tu žiadne snaženie, žiadne úsilie. Moja ruka jednoducho išla nahor!

Floster bol veľmi šťastný. „Tak sa to robí, môj chlapec! Ak si myslíš, že si mŕtvy, nuž, nemýliš sa úplne. Ale na tom nezáleží, Drak môže pohybovať telom Veľkého Bojovníka, dokonca aj keď ten zomrel. Teraz chcem, aby si sa postavil a kráčal.“

Ako ma mágia Draka postavila na nohy a kráčala mnou cez miestnosť, Floster od radosti zatlieskal rukami. Nič som necítil, len som videl sám seba, akoby z veľkej diaľky, ako sa pohybujem.

„Perfektné! Teraz sa vráť naspäť do postele. Znovu si ľahni. Veľmi dobre!“

Onedlho nato vstúpil do miestnosti Marek.

Floster ho pozdravil, „Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci, môj nezničiteľný brat! Náš chlapec je vzkriesený!“

Marek si s Flosterom vymenil pohľad, ale neodpovedal. Podišiel k mojej posteli a prikladal ruky na niektoré brány môjho tela, zisťujúc kvalitu životnej sily. „Jeho telo je veľmi slabé. Radšej ho priveďme naspäť hneď, ako to bude možné.“

„Napríklad zajtra?“

Marek potriasol hlavou, „Teraz!“ Potom sa obrátil na mňa, „Zar, keď ti dám signál, chcem, aby si nechal Draka vrátiť tvoju dušu naspäť do tvojho tela. Ale musím ťa varovať, bude to bolieť ako nefilimská špina. Nepokúšaj sa to urobiť, nechaj to urobiť Draka… teraz!“

6.14 Eisraim, Teyanin apartmán

Elyani otvorila oči a opustila stav hlbokej meditácie. „Je naspäť! Cítim, ako jeho prítomnosť opäť vstupuje do sfér Melchisedeka.“

Teyani, ktorá práve mala v miestnosti robotu, len odvetila, „Viem.“

Elyani sa netešila. „Je taký iný, Teyani. Cítim to. Už to nie je ten muž…“

„Mlč, Slečna Orla!“ prerušila ju Teyani. „To nevieš a nebudeš to vedieť, kým sa nevráti do Eisraimu. Malý študent, ktorý bol u nás, aj tak nebol skutočný Zar. Nemali sme žiadnu predstavu, aký človek sa z neho stane. Džervin ťa varoval.“

„Pravda,“ povedala Elyani. Opäť zavrela oči. „Teraz má veľké bolesti, Teyani. Je niečo, čo môžem urobiť?“

„Nie, nič.“ Teyani si prišla sadnúť pred Elyani.

„Och, môj Bože! Toľko bolesti. Myslíš, že Synovia Draka ho teraz pustia alebo si ho nechajú u seba?“

„Z toho, čo vravel Džervin, Zar tam má pred sebou ešte dlhú cestu. Ale teraz, keď je oživený, sa už nemusíme obávať o jeho bezpečie. Videl Draka tvárou v tvár a prežil. V kráľovstve už neexistuje žiadne zasvätenie, ktoré by ho mohlo zabiť.“

Elyanine žiarivé oči sa otvorili a plakala, „Ale čo z neho teraz je?“

6.15 Dych Draka

Bolo to zničujúce. Každá bunka môjho tela vrešťala od bolesti. Moje mäso spaľovali tisíce rozžeravených želených bodcov.

Začal som jačať.

„Rýchlo!“ povedal Floster. „Volaj Draka. Nechaj jej dych pretekať svojím telom.“

Nechápal som.

Vidiac moju agóniu, Floster zvýšil hlas, „Nechaj Draka zastaviť bolesť! Nemysli na to, len to urob! Teraz!“

Fungovalo to takmer okamžite.

Žiadna bolesť. Žiadne myšlienky. Žiadna myseľ.

„Vitaj vo svojom novom živote, Veľký Bojovník!“

Ticho. Marek hľadiaci priamo do mojich očí.

„Prvá vec, ktorú musíš pochopiť, je to, že si mŕtvy. Mŕtvy v Drakovi! Už nemáš telo, je tu len Drak. Už nemáš život, iba dych Draka. Všetky veci, ktoré si zvykol robievať telom, musíš teraz nechať Draka urobiť za seba. Posaď sa!“

Moje telo sa silou Draka posadilo v posteli. Pozrel som sa na dvoch mužov.

„Nepýtaj sa sám seba, ako sa cítiš. Nepokúšaj sa ani cítiť svoje telo. Cíť len Draka. Ona je v poriadku. Ona je dokonalá. Vždy. Teraz sa usmej a niečo povedz!“

„Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Dvaja muži zostali ticho, pozorujúc moje reakcie.

Tápal som po čistej fontáne.

Nebolo tu žiadne telo, ktoré by ju mohlo prijať.

Žiadne telo iba Drak-telo.

Vertikálnosť hore, Drak dole. Hľa! — čistá fontána bola naspäť, prúdiac rovno do Drak-tela. Nie do vrúfovania brucha — nebolo tu žiadne brucho! — ale kamsi hlboko do vnútra Zeme.

Hneď sa vo mne trochu rozjasnilo.

Poobzeral som sa okolo seba. Po prvýkrát som si presne spomenul, kto vlastne sú Marek a Floster. Nemohol som rozprávať, ale hovorila cezo mňa Drakana. „Bol som dlho v bezvedomí?“

Floster odpovedal, „Strávil si v krypte tri dni a tri noci, potom ťa Marek Nezničiteľný a jeho Bojovníci priniesli naspäť do tejto miestnosti. Prišiel si sem pri úsvite a teraz nie je ešte ani poludnie.“

„Teraz nie je dobré, aby si spal, Zar,“ povedal Marek. „Ak sa necháš odviať do bezvedomia, zomrieš — a tentokrát nadobro. Musíš sa držať dychu Draka, je to jediná vec, ktorá ťa v tejto chvíli drží pri živote.“ Marek ma rituálne pozdravil so zdvihnutou ľavou päsťou, pričom mi ukázal znaky na vnútornej strane svojej paže a odišiel.

„Poďme, Zar, musíš nechať Drakanu, aby sa za teba napila,“ povzbudil ma Floster.

Vzal som šálku, ale ako tekutina vtiekla do mojich úst, uvedomil som si, že ju nedokážem ochutnať. „Necítim si svoje telo!“

„Nepokúšaj sa o to!“ odvetil Floster. „Cíť iba Draka.“ Sledoval ma, ako pijem. „Zar, musíš tieto chvíle čo najlepšie využiť, sú drahocenné. V stave, v akom si teraz, by každý normálny človek ležal v bezvedomí a už by bol na svojej Veľkej Ceste. Vďaka Drakane, u teba to tak nie je. Môžeš ma počuť a vidieť. A dokážeš sa hýbať. To z teba robí veľmi nebezpečného Bojovníka.“

„Nebezpečného?“ Rád som počul to slovo, aj keď som si naozaj nedokázal predstaviť nič nebezpečného na tejto biednej mŕtvole skrútenej na posteli.

„Čo myslíš, že ťa v tejto chvíli udržiava v pohybe?“ Floster bol priamy. „Je to Vôľa Draka a nič iné. A je nezastaviteľná. Aj keby bolo tvoje telo zasiahnuté Hlasom a tvoj mozog uvarený vo Vyhniach Osudu, stále by si dokázal stáť a zaútočiť na svojich nepriateľov.“

Útočiť na nepriateľa, to som si naozaj nevedel predstaviť, ale myslím si, že Džervin by bol šťastný, keby počul niekoho o mne povedať, že som nebezpečný.

„Teraz, Veľký Bojovník, ťa musím naučiť, ako dýchať.“

To znelo bizarne. Keďže som vo svojom tele nič necítil, pozrel som sa dole a videl, že moja hruď sa pohybuje. „A či nedýcham?“

„Myslím tým dýchanie Veľkých Bojovníkov — dych Drakany, ktorý bude vyživovať tvoje telo. Vysvetlím. Zakaždým, keď sa nadýchneš, musíš zľahka stiahnuť svaly na bruchu, hlavne v spodnej časti, pod pupkom. Keď sa sťah mieša so záchvevmi, cez bránu vôd je nahor vyťahovaný dych Drakany.“

„Bránu vôd?“

„Je to centrum energie pod spodkom tvojho tela, tesne pod perineom a konečníkom. Teraz, keď bola prebudená, stala sa mocnou bránou, cez ktorú Drakana z hĺbok Zeme môže do teba vdychovať svoj život.“

Nechal som Draka nasledovať Flosterove pokyny.

„Čo cítiš?“ spýtal sa Floster.

„Niečo mnou stúpa nahor, keď sa nadýchnem. Ako vánok prichádzajúci zdola. Spod môjho tela.“

„To je dych Drakany. Pre tých, ktorí neboli zasvätení, je to prudký jed. Ale s tebou bude robiť zázraky. Urobí tvoje telo silným a odolným. Teraz cvič! Je to tvoj nový spôsob dýchania. Musíš to robiť stále.“

Nechal som Draka urobiť, ako povedal. Všetko, čo som dokázal cítiť, bol jemný vánok, ktorý mnou nahor prechádzal vždy, keď som sa nadýchol.

Floster zostal cez popoludnie so mnou, z času na čas ku mne prehovoril, aby sa uistil, že som nezaspal. Ako sa priblížil večer, prišiel jeden z Marekových mužov. Bol to najmladší z tých, ktorí ma zobrali do Dračej krypty.

Floster mi ho predstavil, „Zar, toto je Narlond. Rovnaké zasvätenie Veľkých Bojovníkov, ako si prežil Ty, podstúpil Narlond pred dvoma rokmi. Bude na teba v noci dávať pozor. Pamätaj si, že nesmieš spať.“

„Ako dlho?“ spýtal som sa.

„Najmenej dva dni a dve noci, možno viac. Všetko to závisí od toho, ako sa bude spamätávať tvoje telo.“

Floster ma pozdravil rituálnym gestom a ponechal ma v rukách Narlonda.

Ako sa tiahla noc, niečo vo mne bolo prekvapené, že som necítil potrebu spánku. Bol to zvláštny stav ničoty, v ktorom som necítil absolútne nič. Len som do seba vťahoval Dračí dych.

Z času načas so mnou Narlond prehodil zopár slov, aby sa uistil, že bdiem a dal mi vodu na pitie. Neskoro v noci prišiel Narlonda vystriedať iný Veľký Bojovník.

Drakana dýchala ďalej.

6.16 Kŕmený Drakom

Na úsvite, keď sa Floster a Marek vrátili, prvou vecou bolo, že položili svoje ruky na moje energetické centrá a skúmali moju životnú silu. Vyzerali byť spokojní. „Dych Draka robí zázraky!“ pokúšal sa ma povzbudiť Floster. „Si na tom oveľa lepšie ako včera.“

Marek vydal pokyny, že mám dostať jedlo. Nedokázal som zuhoľnatené kusy ochutnať, ale Drakana nemala žiadne problémy ich požuť.

Rovnakým štýlom prešiel deň a potom ďalšia noc. Na konci ďalšieho dňa prišiel Marek skontrolovať moju energiu. Keďže bol spokojný s tým, čo cítil, dovolil mi spať.

Ale keď ma neskoro v noci prišiel Floster skontrolovať, chvastal som sa, „Pochválený buď Veľký Drak, brat, vôbec necítim potrebu spať!“

Floster mi odsekol, „Čo cíti tvoje telo, je nepodstatné! Bojovník neje od hladu, ale z Vôle Draka. So spánkom je to rovnaké! Keď spíš, musí to byť preto, že Drak uspí tvoje telo, nie kvôli tomu, že sa ti chce. Nerob, nechaj urobiť Draka!“

V priebehu sekúnd som spal zdravým spánkom.

Všetko to bolo také jednoduché. Kedykoľvek sa malo niečo urobiť, nechal som to urobiť Draka a stalo sa to! Ako sa to dialo, o tom som nemal najmenšej potuchy. Hlboko z Draka bol vyslaný impulz a výsledok bol okamžitý, či už to malo niečo dočinenia s pohybom ruky, močením alebo zaspávaním.

Keď som sa ďalšie ráno zobudil, bol som prekvapený, aký som sa cítil byť nabitý. Hneď ako som ukončil svoje ranné spievanie, zostal som v meditačnej polohe a upriamil svoju pozornosť na precvičovanie Dračieho dychu. Stúpajúci vánok sa stával silnejším a tiež výživnejším. Všimol som si, že aj bez nadychovania som ho dokázal prinútiť, aby stúpal nahor do môjho tela, a potom som jeho energiu mohol preniesť do pľúc. Ako dlho by som takto dokázal pokračovať bez toho, že by som sa musel nadýchnuť? Rozhodol som sa, že to s experimentovaním nebudem preháňať, kým sa na to neopýtam Mareka.

Vánok bol niekedy ako jemný pulz, inokedy ako plameň šľahajúci priamo stredom môjho tela. Príležitostne sa zmenil na horúci gejzír uvoľňujúci syčiace pary, z ktorých som sa cítil opitý a točila sa mi z nich hlava. Raz, či dvakrát som takmer vyskočil a začal tancovať, taký som bol rozohnený.

Keď Marek prišiel na návštevu, mal som na mysli veľa otázok. Napríklad, ako to, že sa necítim byť slabý?

„Marek,“ spýtal som sa, „raz ma môj majster donútil zostúpiť do Podsvetia. V porovnaní s Drakom to nebolo nič extra. Okrem toho sa o mňa starali jedni z najlepších liečiteľov v kráľovstve a dávali mi nápoje plné magických bylín. Ale napriek tomu, keď som sa vrátil, bol som mnoho dní chorý a slabý. Tu… som bol tri dni mŕtvola a teraz sa mi chce skákať a tancovať!“

„Dych Drakany je mocný,“ odpovedal Marek. „Bezhraničná je životaschopnosť Draka.“

„Čo by som mal ďalej robiť?“

„Tvoje telo musí zosilnieť, kým budeš môcť začať trénovať s Bojovníkmi. Zober si pár týždňov, aby si sa utužil.“

„Ako to mám robiť?“

So svojím predlaktím vystretým, Marek hľadel na svoju päsť, ktorú pomaly otváral a zatínal. „Veľa sa vypytuješ, synak,“ povedal. Bolo jasné, že otázky ho netešia zďaleka tak ako Džervina.

Potom ma zanechal osamote, aby som rozmýšľal nad mystériami Dračieho dychu, čerpajúc zo zdrojov čistej fontány.

V nasledujúcich týždňoch som strávil veľa hodín meditáciou, zameriavajúc sa na nezvyčajnú energiu, ktorá prúdila nahor z brány vôd. Účinok deň po dni narastal. Vrúfujúce vlny, v mojom bruchu a pod ním, sa miešali s povznášajúcim pocitom životnej sily v Dračom vánku. Z času na čas tam bolo toľko energie, že som sa musel postaviť a chvíľu tancovať Dračí tanec. Inokedy sa moje telo otriasalo prudkými blaženými kŕčmi, ktoré končili v extatických tranzoch.

K môjmu veľkému úžasu, ako som nasledoval Marekove inštrukcie a nasmeroval silu vánku do svojich kostí a svalov, moje ramená sa začali rozširovať! Sotva som tomu dokázal uveriť. Nebola to otázka týždňov, ale dní, kým som začal vidieť, ako mi na ramenách a stehnách rastú pevné svaly. Zakaždým, keď ma videl v jedálni, Flosterova tvár sa rozsvietila. „Pochválená buď Drakana! Začínaš vyzerať ako skutočný muž, môj chlapec!“ hovorieval svojím hlbokým hlasom, potľapkávajúc ma po pleci. Stále chcel chodiť do kuchyne a nosiť pre mňa viac zuhoľnateného jedla. Ale zvláštne bolo, že som bol menej hladný. Potreboval som stále menej a menej potravy. Žil som na Dračom vánku, ktorý mi dával väčšie uspokojenie ako akákoľvek potrava, ktorej som sa kedy dotkol. Spomenul som si, aký som bol pažravý po svojom prvom zasvätení do Draka — čokoľvek som dal do žalúdka, nikdy som nemal dosť. V skutočnosti si moje telo žiadalo Dračí vánok, nie potravu.

Po niekoľkých týždňoch to dosiahlo bod, keď som sa už vo svojom hnedom rúchu necítil pohodlne a musel som požiadať dobrého Flostera o väčšie šaty. Zobral ma do skladu-jaskyne, kde držali kopec uniforiem a vybavil ma čiernymi nohavicami, košeľou a čiapkou Bojovníkov. Nebolo to bez istého smútku, keď som sa musel zbaviť rúcha, ktoré mi daroval môj milovaný učiteľ. Ale ozajstný šok prišiel, keď som sa uvidel v zrkadle — jedinom zrkadle na Mount Lorzen.

„Dobrý Pán Melchisedek!“ zvolal som. „Toto som ja?“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ vybuchol Floster, „Na koho si myslíš, že hľadíš, môj chlapec?“

Ťažko som dokázal uveriť, že muž, ktorý na mňa hľadel zo zrkadla, som ja.

Zväčšil som sa na dvojnásobok! Moje vlasy zhustli a skučeraveli, a boli aj trochu tmavšie ako predtým. Moja pokožka žiarila a možno tiež trochu stmavla. Ale chlpy na mojej brade! Po prvýkrát v živote vyzeral porast na mojej tvári ako ozajstná brada. Dotkol som sa znamienka na svojom ľavom líci, akoby som sa chcel spojiť s nejakou stabilnou veličinou z minulosti.

Keď videl, aký som ohromený, Floster ma pokáral, „Nemáš ani predstavu o sile Draka, čo?“

Toto neboli jediné zmeny. Objavoval som úplne nový rozsah fyzických vnemov. Čudné bolo, že pohybovanie mojím telom sa zmenilo na veľmi uspokojujúci zážitok. Niekoľkokrát som sa dokonca pristihol, že robím nemysliteľné — pre zábavu behám po chodbách svätyne! Keďže ma Marek inštruoval, že sa mám zdržiavať výhradne v chránenom obvode svätyne a nikdy neprekračovať brány portálu, trávil som veľa času na stene útesu. Mal som veľkú radosť, keď som sa mohol šplhať na skalu, obzvlášť preto, že moje telo reagovalo na moje príkazy nekonečne presnejšie ako predtým.

Tento nový vzťah k fyzickému bol desivou zmenou. Narušilo to obraz, ktorý som o sebe mal. Celý svoj život som bol slabý a ťarbavý, a neznášal som čokoľvek súvisiace s telesnou aktivitou. Teraz, keď mojím telom prúdil drahocenný Dračí dych, prebudil sa nový život. Lezenie a behanie sa menili na radostnú oslavu môjho nového života. Ale vánok, ktorý stúpal z brány vôd, vytvoril viac ako len fyzickú energiu a obratnosť. Priniesol intenzitu, ktorá ma urobila viac prebudeným. Pamätal som si, ako som sa Džervinovi sťažoval, že napriek všetkej mojej snahe som zostával „nehmotný“. Po prvýkrát sa vynárala odpoveď na tento nedostatok hustoty. Drakana stála podo mnou a bola pevnejšia ako skala, v ktorej bola svätyňa vyhĺbená.

Cítil som čoraz väčšiu túžbu ísť a preskúmať červené kaňony, ktoré obklopovali svätyňu. Vybral som sa vypýtať si od Mareka povolenie.

6.17 Na vrchole Lorzenovej hory

Bolo to moje prvé stretnutie s Marekom po týždňoch. Hneď ako ma zbadal, zapískal. „Pochválená buď Drakana, matka Bojovníkov! Zdá sa, že opäť urobila jeden zo svojich zázrakov!“

„Sám tomu sotva dokážem uveriť, Marek!“ So svojím ľavým predlaktím vodorovne vystretým, otvoril a zaťal som päsť, a vytvoril tak niekoľko vĺn na svojich novoobjavených svaloch.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Zar opäť tancuje!“

Opýtal som sa ho, ako by som mohol posunúť ďalej moje cvičenie Dračieho dychu, ale Marek nebol muž, ktorý by mal rád vysvetľovanie a teórie. Pozrel sa dole na svoju ruku, ale nezovrel ju. „Len to ďalej precvičuj a uvidíš sám.“

Videl som, že keď budem nástojiť, nič nedosiahnem, tak som zmenil tému, „Marek, môžem ísť von a poobzerať si kaňony okolo svätyne?“

„K tomu ti musím niečo povedať. Ako si už pravdepodobne počul, Veľkí Bojovníci sú niekedy nazývaní nočnou morou Nefilim, alebo dokonca čiernymi nočnými morami, kvôli nášmu oblečeniu. Vieš, čo to v praxi znamená?“

Potriasol som hlavou.

„Znamená to, že keď ťa niekto z Nefilim uvidí, urobí všetko, čo bude v jeho silách, aby ťa zabil.“

Bol som šokovaný.

„Niet cesty späť!“ pripomenul mi Marek. „Keď si sa stal Veľkým Bojovníkom, v tvojej energii nastali hlboké zmeny. Brána vôd sa otvorila. Kým si ležal mŕtvy v krypte, Drakana na tebe zanechala svoju pečať. Nefilimská špina vie až príliš dobre, ako rozoznať tieto znaky. Kamkoľvek pôjdeš, zistia tvoju prítomnosť. A ak sa nebudeš mať na pozore…“ S krátkym písknutím si prešiel rukou po hrdle. „Zbohom, muž Zákona! A to ti hovorím, Zar, nefilimská špina je vychytralá.“

Zamyslene som hľadel dole na svoju ľavú dlaň a zovrel ju v päsť, ale uvedomil som si, že Mareka to dráždi, a tak som predlaktie uvoľnil a sústredil sa len na čistú fontánu.

„A ako zistím, či je v okolí niekto z Nefilim?“

„To je jedna z vecí, ktoré ťa budem musieť naučiť, kým budeš môcť ísť na tírta výlet, môj chlapec. Vieš, iba niekoľko míľ odtiaľto je jaskyňa, v ktorej kedysi býval jeden zo Strážcov. Volal sa Verzazyel. On vyučoval Lorzena. V tej jaskyni je za Podsvetie mágie, ktorú za sebou Verzazyel zanechal, keď sa vrátil do sfér. Mnohí z Nefilim snoria v tej jaskyni, aby ukradli Strážcove tajomstvá. Všetci chcú moc. Takže jaskyňa je niečo ako tírta pre nefilimskú špinu. Celé karavány tam chodia na púte. To pre teba robí kaňony Červenej Zeme obzvlášť nebezpečnými. Ale nemýľ sa, Nefilim sú po celom kráľovstve. Kdekoľvek si, musíš sa mať na pozore a vedieť, ako zabiť skôr, ako zabijú teba.“

Vzrástla vo mne ohromná vlna smútku. Mal som dojem, že moja misia vo svätyni Vulkána bola už takmer splnená, a že čoskoro sa vrátim do Eisraimu. Zrazu to vyzeralo, že od môjho ďalšieho bieleho nápoja ma delí celý eón. Ale čo bolo horšie, jednoducho som si nevedel predstaviť samého seba, ako niekoho zabíjam. Držiac sa čistej fontány, spýtal som sa, „Takže, v skutočnosti, čo sa od teba budem musieť naučiť, je to, ako sa stať nebezpečným?“

Marek prikývol. „Veľmi nebezpečným,“ prízvukoval a vynoril sa jeho obľúbený úsmev. „O dva dni,“ uzavrel, „skončí tento mesačný cyklus. Ďalšie ráno na úsvite ťa príde vyzdvihnúť jeden z mojich mužov a začneme tvoj tréning.“

„Ako dlho to potrvá?“

Marek vystrel predlaktie a hľadel na svoju ľavú päsť. „Priveľa sa vypytuješ, synak.“

Na ceste von som riskoval ešte poslednú otázku, „Môžem sa vyšplhať na vrchol hory svätyne?“

Marek sa na mňa pozrel s rovnakým nebezpečným úsmevom, „Úplne bezpečne, synak. Nefilim sú prefíkaní, ale nie sú takí sprostí, aby kempovali na Lorzenovej hore. Šplhaj sa, koľko len chceš.“

Po stretnutí som sa rozhodol dať sa dokopy tým, že vystúpim na vrchol hory. Výstup bol ľahký, schody vytesané do okraja útesu siahali takmer až na vrchol. Bol jasný deň, a ako sa to občas stávalo v týchto púštnych oblastiach, hmly boli také riedke, že keď som liezol nahor, dovidel som takmer až na úpätie hory. To vzbudzovalo zvláštny pocit, nie nepodobný úžasným výhľadom spomínaných v legendách o svetoch bohov.

O hodinu neskôr, keď som to zvládol až na plochú skalnú planinu na vrchole Lorzenovej hory, mi zrazu zostalo ťažko na srdci. Takže svet pre mňa prestal byť bezpečným miestom! Hnusila sa mi predstava, že by som mal zabíjať ľudí. Koľko stoviek dní to ešte potrvá, kým sa budem môcť vrátiť domov? Ako malý chlapec z proroctva Bieleho Orla, sedel som na červenej skale, s hlavou v rukách a plakal som. Chýbal mi Eisraim, chýbal mi Džervin, chýbalo mi Elyanine nádvorie s fialovým trávnikom, bielymi nápojmi a starostlivosťou. Zistil som, že vzlykám, „Chýbaš mi! Chýbaš mi! Chýbaš mi!“

Prekvapil ma hlas, „Aký dar by si chcel priniesť svojim priateľom, keď sa vrátiš?“

Zdvihol som hlavu. Bol tam, sedel rovno vedľa mňa, veľký Lorzen. Jeho modré oči jasne žiarili a jeho svetlé vlasy mu padali až k bokom. Zostal som neschopný slova, s očami a ústami doširoka otvorenými.

„No tak, zamysli sa! Veľkí Bojovníci sú legendárni svojimi nezabudnuteľnými darmi. Čo by bolo dosť dobré pre tvojich priateľov?“

Dotýkajúc sa orichalkovej tabuľky na mojom krku, hľadel som na jeho úžasné telo svetla a zároveň sa nalaďoval na vertikálnosť mojej fontány. Uplynul nejaký čas, kým som odpovedal, „Keby si dokázal priviesť Vivyani naspäť z Podsvetia, to by bol dar hodný mojich priateľov.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Lorzen znel tak podobne Flosterovi a Marekovi, až som začal mať podozrenie, že tento rehot je jedným zo základných kameňov tradície Synov Draka. „Žiadaš ťažké veci, synak.“

„Teraz, keď sa moje telo stalo silnejším, možno by prežilo, keby som opäť zostúpil.“

„Už nikdy to nebudeš musieť robiť takým spôsobom, synak. Existujú lepšie cesty, ako dosiahnuť Podsvetie, ako tá, ktorú si použil pri svojom prvom zostupe. Teraz, keď si zomrel v Hlase, ktorý je hromom Zeme, môžeš schádzať cez brány Draka a objavovať zázraky, ktoré videlo len niekoľko zasvätencov.“

„Naučíš ma to, Lorzen?“

„Všetko, čo sa na tejto hore naučíš, ťa učí Veľký Drak cezo mňa. Opýtaj sa Flostera na muža, ktorý vie všetko o bránach Draka. Ale je tu ešte jeden učiteľ, ktorý ťa môže poučiť o týchto veciach. Je to tvoj starý priateľ, ale v poslednej dobe si ho zanedbával.“

Nedochádzalo mi.

Lorzen sa na mne zasmial, „Pozrime sa na tohto vysokého kňaza Ganu, ktorý si ani nepamätá, že jeho ochranný boh je znalcom múdrosti Draka!“

Opäť som onemel. „Pravdaže!“ pomyslel som si. „Ale ako…“ uvedomil som si, že Lorzen kráča preč.

„Lorzen, počkaj! Ešte sa ťa potrebujem niečo opýtať!“

Bez toho, že by sa obrátil, povedal, „Priveľa sa vypytuješ, synak.“ A jeho obraz zmizol, rovnako záhadne ako sa objavil.

„Kde do Podsvetia žije tento muž?“ spýtal som sa sám seba. Ale na druhej strane, kto povedal, že je to muž?

Lorzenova návšteva ma opäť raz priviedla naspäť do života! Môj smútok bol zabudnutý a bez meškania som sa pustil zliezať horu a nájsť Flostera. Ako som bežal dole, preskakujúc zo schodu na schod, rozhodol som sa, že ak sa mám stať skutočným Synom Draka, musím trénovať ich rituálne hymny. Zastavil som a zaujal pozíciu na okraji útesu, na svoj prvý pokus:

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

6.18 Prekročenie brány Draka

Keď som sa Flostera opýtal na muža, ktorý vie všetko o bránach Draka, okamžite odpovedal, „Amaran!“

Jeho izba bola vo vzdialenom a tichom rohu svätyne. Floster ho opísal ako ‘veľmi veľmi veľmi starého muža’, a tak som bol prekvapený, keď som ho prvýkrát stretol. Jeho vlasy boli biele, ale dlhé a silné, nie nepodobné Lorzenovým, a na jeho tvári bolo len niekoľko vrások. Nikdy som ho nestretol v jedálni ani inej časti svätyne. Rozmýšľal som, ako asi trávi svoje dni.

Jeho ochota odpovedať na moje otázky, aspoň na niektoré z nich, mala za následok, že som si ho okamžite obľúbil. Nejaký čas ma počúval a potom to zhrnul, „Táto Vivyani musí byť veľmi výnimočná osoba, keď ju tak veľmi chceš nájsť, dokonca aj potom, ako zomrela.“

„Žiadam o niečo nemožné, Brat Amaran?“

„Nič nie je nemožné, môj priateľ v Zákone, ale niektoré veci sú obtiažnejšie ako iné. Keď duša už nie je pútaná k fyzickému telu, je ďaleko ťažšie ju nájsť. Ale,

To, čo je pre niektorých obtiažne,

Iní dokážu zvládnuť za okamih.

Možno niečo vo Verzazyelovej jaskyni by ti mohlo pomôcť nájsť Vivyani.“

Zaujalo ma to. Zakaždým, keď som počul niekoho spomenúť Verzazyelovu jaskyňu, vo vzduchu visela vysoká mágia. Mal by som sa sám pokúsiť navštíviť tú jaskyňu? Ale čo urobím s tými všetkými zvrhlými nefilimskými netvormi, ktorí sa potulujú v jej blízkosti?

„V každom prípade,“ pokračoval Amaran, „pred pokusom o nemožné je múdre preskúmať hranice možného. Povedal ti už niekto niekedy o bránach Draka?“

„To je presne téma, ktorú by som si od vás rád vypočul, Ó, múdry muž v Zákone.“

Amaran zostal chvíľu ticho. Keď som ho videl krútiť si bradu ako Džervina, pomyslel som si, „Tento muž naozaj musí vedieť, o čom hovorí.“ Uvažoval som, či by som použitím cvičenia Dračieho dychu mohol ďalej rozvinúť túto časť svojej anatómie.

Amaran začal svoje vysvetľovanie veršami Zákona Draka,

„Záhadné sú brány Draka,

Úžasné a nadpozemské sú svety, do ktorých vedú.

Ty vieš o Podsvetí viac ako väčšina zasvätencov v kráľovstve, Zar, a predsa nevieš nič. To, čo si videl počas svojho zostupu, bola len malá znetvorená čiastočka nádhery, ktorou je Podsvetie. Toto ti môže prísť ako prekvapujúce, keďže ako mnohí učení muži veríš, že Podsvetie je chladná ríša tieňov, plná špiny, ktorá padá zo sveta — ťažká od temnoty chorôb, trápenia a smútku. Avšak, môj priateľ v Zákone, čo si videl, to nebolo skutočné Podsvetie. Zmeň svoj pohľad a zmeň svoje cesty.

Krása Podsvetia je väčšia a skutočnejšia

Ako akákoľvek krása, na ktorú kedy tvoje oči pohliadnu v kráľovstve.

Bohatstvo Podsvetia je oveľa väčšie,

Aké kedy zhromaždí akýkoľvek pozemský kráľ alebo dokonca bude o ňom len snívať:

Jazerá tekutého zlata, strieborné kaskády,

Hory orichalku a rieky vzácnych drahokamov.

Moc Podsvetia

Ovládnu len mocní Bojovníci,

Oslepujúcemu svetlu Hlbokého Podsvetia

Sa vyrovná len Veľké Svetlo sfér Výšin.“

Dokázal som si hladiť bradu a nejako ju aj ťahať, ale nijakým spôsobom som ju nemohol krútiť. „Ó, múdry muž Zákona,“ opýtal som sa, „ako to, že som sa s týmito zázrakmi nestretol?“

„Dôvod, Zar, je veľmi jednoduchý. Vstúpil si cez nesprávny portál! Keby si bol zostúpil cez bránu Draka, všetko by ti bolo odhalené.“

Amaranove slová ma donútili zamyslieť sa. „Rozmýšľam, prečo mi Majster Džervin, veľký prorok Zákona, nepovedal, aby som zostúpil cez tieto brány.“

„Aj keby povedal, Zar, nebol by si schopný nimi prejsť, lebo

Iba tí, ktorí zomreli v Drakovi,

Môžu prekročiť brány Draka,

Pre všetkých ostatných zostávajú tajomstvá zahalené.“

Vzdychol som si, „Prejsť týmito bránami musí byť veľká skúška.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Amaran bol jednoznačne zasvätencom Lorzenovej línie, jeho rehot nezanechával žiadne pochybnosti. „To je práve čudná vec, môj mladý priateľ v Zákone. Prekročiť brány Draka je buď nemožné alebo veľmi ľahké. Ľudia, ktorí nikdy nezomreli v Drakovi, by mohli tisíckrát prejsť okolo brány a nespoznali by ju. Aj keby im ju znalec Draka ukázal, neboli by schopní ňou prejsť. Ale ty, keďže si zomrel v Drakovi, ma môžeš cez jednu z týchto brán nasledovať tak ľahko, ako si prešiel cez prah tejto miestnosti.“

Musel som vyzerať dosť pochybovačne. „Chcel by si to urobiť zajtra ráno?“ navrhol Amaran.

Spomínajúc si, ako som sa cítil, keď som sa vrátil zo svojho prvého zostupu do Podsvetia, zovrela ma vlna strachu, akoby ma dlhozubí nefilimskí obri zdrapili do svojich pazúrov. Potriasol som hlavou, „Ale zajtra je deň pred novom, keď je skľučujúca temnota Podsvetia najhustejšia.“

Amaran sa usmieval. „Neboj sa, muž Zákona! Žiaden z týchto nezmyslov neplatí, keď zostupuješ cez brány Draka.“

„Ale dal som Marekovi svoje slovo, že v deň novu budem pripravený zahájiť tréning v umení Bojovníkov. Keď som naposledy zostúpil, trvalo mi šesť a pol týždňa, kým som našiel cestu späť na povrch a ďalšie tri týždne, kým som sa cítil bezpečne na nohách.“

Použijúc Hlas, Amaran na mňa projektoval, „Zar, toto nie sú slová muža, ktorý zomrel vo Veľkej Drakane! Nemáš ani najmenšiu predstavu, čo jej moc môže pre teba urobiť.“

Vydesený, naladil som sa na čistú fontánu nad svojou hlavou. Počúvajúc len čistú vertikalitu, nakoniec som kapituloval, „Odpustite mi, múdry muž Zákona, ale môj zostup do Podsvetia vo mne zanechal hlboké jazvy. Ale nenechám sa viesť strachom. Kde sa mám zajtra ráno s vami stretnúť?“

„Príď sem na úsvite a ja ťa zoberiem k jednej bráne.“

Hľadajúc cestu späť cez prázdne chodby tejto osamotenej časti svätyne, skúsil som ešte raz: „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Alebo vôbec to neznelo správne. „Mám pred sebou ešte dlhú cestu,“ povzdychol som si.

Nasledujúce ráno som sa prebudil v pazúroch strachu, s kropajami potu na celom tele. Bol to škaredý strach, zvieral mi vnútornosti a cítil som sa z neho chorý. Hrôzostrašné scény z Podsvetia som mal stále živé pred očami: znetvorené tváre, ktoré ma prenasledujú, moje zmrzačené telo, ako sa po kúskoch rozpadáva, šialenstvo, smrad a pekelný rámus. Bolestivé výkriky tisícok a tisícok duší zúfalo volajúcich o pomoc.

Želal som si, aby som nebol býval taký hlúpy a neprijal Amaranove pozvanie, ale teraz, keď som dal slovo, už sa z toho nedalo vycúvať. Alebo dalo? Hlavou sa mi začali preháňať bludné myšlienky. Možno by som sa mohol tváriť, že som chorý alebo…

Dotýkajúc sa svojej brady, snažil som sa sám sebe zdôvodňovať, „Samotný Lorzen ma jasne nasmeroval k Amaranovi a Amaran vie, o čom hovorí.“ Ale z nejakého dôvodu, argumentácia strach len zhoršila. Myšlienky sa hrnuli a hrnuli, zvíjali a krútili, uťahujúc zovretie strachu.

Pointa bola, že som jednoducho nechcel ísť.

Uprostred zmätku som si zrazu spomenul ako ma Amaran, rovnako ako Floster, napomenul, „Nemáš ani predstavu, čo pre teba môže urobiť moc Draka!“

Nerob, nechaj urobiť Draka!

Nechal som ju spod seba vyvrúfovať niekoľko vĺn a hľa, strach zmizol. Okamžite. Bolo to šokujúco jednoduché: keď som spočíval na Drakovi, jednoducho som nemohol cítiť strach. Ba čo viac, sotva som si dokázal spomenúť, aké to je, cítiť ho. Jednoducho zmizol. Zdal sa byť taký nereálny, akoby nikdy neexistoval. Bola tu len Vôľa Draka a nič iné. Moja myseľ bola prázdna a čistá, jasne zakotvená vo fontáne. Povzbudený, skúsil som vydať ďalšie, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ ale s rovnakým výsledkom ako pri predošlých pokusoch.

Stále som mal dosť času na dokončenie svojho ranného spievania Zákona a dýchacích cvičení, predtým ako som schmatol fakľu a vydal sa do Amaranovej miestnosti.

Bol som v hlbokých rozpakoch z toho, ako jednoducho sa mi podarilo zbaviť sa strachu. „Ja tejto sile nerozumiem! Ale možno ani nemá byť pochopená rozumom,“ myslel som si. Premýšľal som nad spôsobom, ktorým ma Marek a Floster donútili urobiť veci, o ktorých som si myslel, že sú nemožné — jednoducho na mňa zarevali „Žiadne myšlienky, len Drak!“ A spomenul som si na čas, keď som sa mohol zabiť v tírta jazere, potom ako mi ukradli mäkký kameň. Čo ma primälo zrazu sa obrátiť, namiesto toho, aby som sa utopil? Nemyslenie! Jednoducho som to urobil. Odkiaľ prišiel ten impulz?

Keď som došiel k Amaranovým dverám, uzemnil som sa vo vrúfovaní, nadýchal sa Dračieho vánku, a predtým ako som zaklopal, povedal som si, „Niet cesty späť! Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Potom ako som vstúpil a zákonne pozdravil Amarana, povedal som mu, „Priniesol som dobrú fakľu. Tunely na ceste do útrob Draka sú také tmavé.“

Usmial sa, „Nechaj ju tu, môj mladý priateľ v Zákone, nebudeš ju potrebovať. Brána Draka je odtiaľto len jednu minútu. No tak, poďme.“

„Ty stále neveríš, že budeš pred novom naspäť, však?“ komentoval môj sprievodca nedôverčivý výraz na mojej tvári.

„Len Drak,“ kráčal som vpred, hľadiac rovno pred seba, „žiadne myšlienky!“

„Nuž, Zar, hovorím ti, že dnes sa budeš smiať a jesť s Flosterom svoj obed. Slovo Draka!“

Amaran mal pravdu, neveril som tomu, čo hovoril. A tak bolo moje prekvapenie veľké, keď ani nie po minúte, oznámil, „A sme tu, Zar. To, čo máš práve pred sebou, je brána Draka.“

Chodba nás doviedla do malej jaskyne, vzdialenej menej ako dvesto stôp od Amaranovej izby. Ako starý muž povedal, fakle tu neboli potrebné. Z okna v susednej chodbe prúdilo do jaskyne denné svetlo.

„Poď, Zar, chcem, aby si mi povedal, čo vidíš. Poobzeraj sa okolo a skús určiť presnú polohu brány.“

Spočívajúc na Vulkánovom vrúfovaní, pomaly som sa pohyboval, akoby som začínal Dračí tanec. Keď som dosiahol stred jaskyne, mohol som sa len usmiať, taký charakteristický bol ten pocit, „Tu,“ povedal som, „zo zeme vychádza vánok. Rovnaký vánok, ktorý prúdi nahor mojím telom, keď cvičím Dračí dych.“

„Správne! Vidíš, čo som ti hovoril! Pre tých, ktorí nepoznajú dych Draka, zostáva tajomstvo zahalené. Ale tebe je jasné. Teraz poďme dole! Iba si niekam sadni a opri sa chrbtom o stenu.“

Urobil som tak, ako mi prikázal. On si sadol blízko stredu jaskyne, s chrbtom úplne vystretým. „Zavri oči,“ povedal, „a len urob to, čo ti poviem. Nalaď sa na stúpajúci vánok vo svojom tele. Potom sa nalaď na vánok Dračej brány. A nasleduj ho nadol. Nie, nie tak. Najprv musíš spočívať na Drakovi a preniknúť vánkom brány.“

Nechal som svoje vedomie vkĺznuť do mäkkého a teplého pocitu stúpajúcej energie, ktorá vychádzala zo skaly a vánok brány sa stal jedným s vánkom v mojom tele. „To je ono,“ povedal Amaran, „si vo vnútri. Teraz len zostúp nadol spolu s vánkom. Pomôžem ti.“ Cítil som sa byť ťahaný nadol cez bránu vôd a hľa, Amaran a ja sme stáli v inej jaskyni, oveľa väčšej a osvetlenej úžasne nádherným hlbokým modrým svetlom. Ako som sa obzeral okolo seba, zdalo sa, že steny jaskyne sú z lapis lazuli a zachytil som tiež zvláštnu vôňu, ktorá bola pre mňa úplne nová.

„A je to!“ zatlieskal mi Amaran. „Už teraz si hlbšie v Podsvetiach ako si bol pri svojom prvom zostupe! Povedz mi, Veľký Bojovník, chceš ísť hneď naspäť alebo znesieš ešte trošku viac?“

Bol som taký ohromený, že som ani nemyslel na odpoveď. Nedokázal som odtrhnúť oči od žiariacej tapisérie modrých drahokamov, ktoré pokrývali steny jaskyne.

Hľadiac na mňa, Amaran si vzdychol. „Nasleduj ma, kandidát!“ Začal rýchlo kráčať.

Ponáhľal som sa za ním. Preglgol som a opýtal sa, „Podstupujem teraz skúšku, Amaran?“

„Pochválená buď Drakana, nie! Už by si bol dávno zlyhal a Drakana by ťa vysmrkla cez svoje nozdry!“

Zachechtal som sa pri predstave, ako bežím o život cez nozdry Draka, ale jeho slová ma zmiatli. „Nerozumiem, čo robím nesprávne, Amaran.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Amaranov rituálny rehot sa ozýval do veľkej diaľky v rozprávkovej krajine, ktorá sa pred nami rozprestierala: neskutočne obrovské jaskyne lapis lazuli, plné stalagmitov a stalaktitov, ktoré sa kúpali v modrom svetle ihrajúcom dúhovými farbami. Bolo to rovnako úžasné, ako to bolo naplnené pokojom.

„Zar, s tebou je ten problém, že nerozumieš, načo je Drak.“

„Myslíte tým, že by som mal používať silu iným spôsobom?“

Amaran opäť nahlas vzdychol. „Používať silu…“ napodobil ma. Potom zastavil, pozrel sa nadol a obrátil sa k stredu Zeme, „Ó, Veľký Drak, odpusť tomuto mladému hlupákovi v Zákone, on iba nevie, čo hovorí!“ Ako som nechal jeho slová zapôsobiť na moju fontánu, vedel som, že to bol Lorzen, kto cez neho hovorí. Ale Amaran už opäť uháňal vpred a musel som sa poponáhľať, aby som ho dobehol.

„Počkajte! Čo mám robiť?“

„Ak si myslíš, že sila má byť ‘používaná’,“ s odporom vypľul posledné slová, „potom pre teba nemôžem urobiť absolútne nič.“

Možno som mal plakať, ale vedel som, že tento muž sa vo svojom vnútri smeje a mne sa chcelo smiať spolu s ním. „Čo by som mal urobiť, Amaran? Ešte trochu viac zomrieť?“

Amaran prestal kráčať a obrátil sa ku mne tak náhle, že som do neho narazil. „Ty!“ povedal hlasom hraničiacim s rozhorčením a odtisol ma svojím ukazovákom, „nikdy nepoužívaš Draka!“

Opäť obnovil svoje tempo. Robil som, čo som mohol, aby som za ním stačil.

„Nechaj Drakanu, aby ťa používala ona! A prestaň o nej hovoriť len v súvislosti so silou, inak jej budeš pripadať taký nudný…“

„…že ma vysmrkne cez svoje nozdry,“ dodal som pohotovo. „Viem.“

Prišli sme k malému potôčiku, ktorým tiekla striebristá tekutina. Kým mi Amaran nechal nejaký priestor na vydýchnutie, pozoroval som ten ligotavý tok.

„Čo je to?“ spýtal som sa.

„Voda života. Podsvetia sú plné prúdov ako je tento. Daj si trochu, napi sa.“

Zo svojej pravej ruky som urobil šálku, ponoril ju do priezračných vôd a priniesol k ústam.

„Amaran! To je… úžasné! Nikdy som neochutnal nič také fantastické, v celom svojom živote!“

„To je ten správny spôsob!“ namieril na mňa ukazovák.

„To je ten správny spôsob… čo?“

Svojím hlbokým hlasom Syna Draka do mňa Amaran vtĺkal, „To je ten správny spôsob, akým musíš rozprávať o Drakane. Ona je úžasná, v celom svojom živote si nikdy neochutnal nič také fantastické,“ prešiel rukou vzduchom, „a v celom svojom živote si nikdy nezacítil nič také svieže a čisté,“ ukázal na veľkolepú jaskyňu okolo nás, „a v celom svojom živote si nikdy nevidel nič také nádherné.“ Zhlboka sa nadýchol, pričom sa mu zvláštnym spôsobom zvlnili nozdry. „Zabudni na silu!

Má byť poznávaná cez extázu.

Je neobyčajnou milenkou a družkou,

Darkyňou nekonečnej rozkoše.

Je v nej viac rozkoše,

Ako dokáže muž pochopiť za sto životov.

Je v nej väčšia hĺbka,

Do akej dokáže sto bohov preniknúť za sto eónov.

A keď rada nesmrteľných,

Očarená jej mnohými záhadami,

Hľadala u Bezbytostného Boha radu, ako k nej majú pristupovať,

On odpovedal,

‘Má byť poznávaná cez extázu.’

Ale teraz sa musíme ponáhľať,“ uzavrel Amaran. „Niečo ti chcem ukázať. Nasleduj ma!“

Oslepený silou jeho slov, musel som sa preniesť naspäť a opäť sa za ním ponáhľať.

Stáčali sme sa vľavo, do jaskyne, ktorá sa zdala byť taká vysoká, že som nedokázal vidieť strop, iba rozptýlené žlté svetlo.

Amaran ukázal nahor, „Dobre sa pozeraj. Čo si myslíš, že vidíš?“

Po bližšom preskúmaní sa zdalo, že strop je utvorený z tisícok malých žltých svetielok, z ktorých niektoré stáli a iné sa hýbali.

„Tieto svetlá,“ vysvetľoval Amaran, „sú duše v jednej z hál Podsvetia, také, aké si videl, keď si prvýkrát zostúpil.“

„Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ V jedinej sekunde sa mi vrátili všetky spomienky: ohavné vízie, odporné pachy, šialenstvo a najhoršie zo všetkého, rámus.

Nastalo ticho.

Vôňa okolo nás bola rovnako čistá ako predtým. Všetko bolo pokojné a vibrujúco tiché. Jediným hlukom bol šepot prúdu vody života, ktorá tiekla vo vzdialenej časti jaskyne. Pozrel som sa na zem, ktorá rovnako ako steny, bola z krásneho lapis lazuli.

Opäť som vzhliadol nahor a uvažoval, ako budem kedy môcť nájsť Vivyani medzi tými myriadami drobných svetielok.

„Existuje veľa jaskýň ako je táto?“ opýtal som sa.

„Viac ako je piesočných zŕn na všetkých pobrežiach kráľovstva. Poď, musíme sa ponáhľať naspäť.“

Ako som ho nasledoval, hľadiac na majestátne stalaktity lapis lazuli, opýtal som sa, „Prečo sa musíme ponáhľať?“

„Pretože som dal mladému hlupákovi v Zákone svoje slovo Draka, že nezmešká obed so svojím priateľom Flosterom.“

Opäť som sa zachechtal, „Už ste sa niekedy stretli s Majstrom Džervinom z Eisraimu?“

„Nie, ale už som počul jeho meno. On je tvojím učiteľom?“

„Áno. Som si istý, že vy dvaja by ste spolu dobre vychádzali. Amaran, stále cítim tú vodu života. Vibruje v celom mojom vnútri. Skvelý pocit.“

„Pijem túto vodu denne už skoro šesťdesiat rokov, Zar, preto je moje telo silné a bez zmien, ktoré so sebou prináša staroba. Ale to, čo si ochutnal, nie je nič extra, v porovnaní s tým, čo preteká hlbšími úrovňami Podsvetia.“

„Dá sa táto voda použiť na liečenie ľudí?“

„Pravdaže dá.“

Už sme boli späť na mieste, odkiaľ sme vychádzali.

„Veľmi sa mi nechce ísť na povrch,“ povedal som.

„Môžeš prísť kedykoľvek len chceš, Veľký Bojovník! Ale nateraz len vkroč do stúpajúceho prúdu, Dračieho vánku, a nechaj sa ním vyniesť nahor.“

Po niekoľkých sekundách a bez akéhokoľvek úsilia, som bol naspäť vo svojom fyzickom tele. Pohol som ľavou rukou, pomaly otvárajúc a zatínajúc päsť. Potom som otvoril oči a poobzeral sa okolo. Amaran už kráčal preč. Nebola tu žiadna bolesť alebo nepohodlie, ale ešte stále som cítil vitalitu vody života.

Postavil som sa a mlčky nasledoval Amarana naspäť ku dverám do jeho izby. Zákonne som mu poďakoval a vybral sa smerom do jedálne.

Ešte ďalej, uprostred prázdnej tmavej chodby, som zastavil.

Nebol na to žiaden dôvod. Iba som zastal.

Sotva počuteľne som zašepkal, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Potom som sa postavil na Draka a vyvrúfoval najsilnejšiu vlnu, akú som len dokázal vyvolať. Ako moje telo začalo pomalé pohyby tanca, poriadne zhlboka som sa nadýchol, pričom som zatrepotal nozdrami tak, ako to urobil Amaran. Potom som zaťal päste, pomaly pozdvihol ruky a otvoril ústa. Súčasne sa v mojom bruchu začínala stúpajúca vlna.

Čo nasledovalo, bol najhlasnejší výkrik, aký som v živote zo seba vydal. Začalo to ako stredotónové ziapanie, ktoré narastalo takmer celú minútu a skončilo predĺženým vreskotom. Potom, ako som ďalej pomaly tancoval, sa cez môj hlas uvoľnila sila Draka, vydávajúc hrozivé zvuky, jeden za druhým. Nikdy som nič také nepočul. Tok a sila bola seizmická. Neskutočné ako Drak! Reval som a vrieskal, a skala bola mojím svedkom.

Ticho, ktoré nasledovalo, bolo úplné. Stál som tam s rukami skríženými na hrudi a päsťami extrémne zaťatými. Nastala dlhá mĺkva nehybnosť, pripomínajúca smrť v Drakovi, ktorú som zažil v krypte.

Potom to všetko prestalo. Spustil som ruky a zhlboka sa nadýchol, vlniac nozdrami. Znovu som zašepkal, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ a dal som sa do kroku.

Keď som došiel do jedálne, Floster ma pozdravil, „Pochválený buď Veľký Drak! Zar, môj chlapec, ako sa dnes máš?“

„Strašne dobre, Floster!“ odpovedal som. „Strašne dobre.“

6.19 Čierny tanec

Keď Narlond zaklopal na dvere, bolo neskoré ráno. Vymenili sme si priateľské pozdravy. Narlond bol jedným z ľudí, s ktorými som sa počas jedenia v jedálni zvykol rád rozprávať. Niekoľkokrát som premýšľal, či to bol on, o kom Floster povedal, že bol rovnako šibnutý ako ja? Nič v Narlondovej jemnej osobnosti ma v tom neuistilo a Floster bol vždy neurčitý, keď som sa ho nato opýtal.

O niekoľko desiatok chodieb neskôr, Narlond zaklopal na dvere a slávnostným tónom požiadal o vstup, čo ma okamžite priviedlo k podozreniu, že vo vzduchu visí rituál. Nastavil som čistú fontánu na režim poplachu, zakotvil sa v Drakovi a čakal.

Narlond bol vpustený dnu, ja som zostal čakať vonku. Po minúte, alebo tak nejako, sa dvere otvorili a ozval sa hlas, „Vstúp!“

Fontána zaiskrila, „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“ a ja som vkročil dovnútra, bez strachu, lebo som spočíval na Drakovi. Aj tak dobre!

Dvere sa za mnou s hlasným tresnutím zavreli. Ocitol som sa v úplnej tme. Aspoň desať rúk ma prudko zdrapilo a znehybnilo. Ozval sa prenikavý výkrik, akoby v rohu miestnosti masakrovali človeka.

Potom sa rozozvučal Marekov hlas, „Kandidát, čeľ smrti! Niet cesty späť! To, čo si sa sem prišiel učiť, je určené na zabíjanie! Vedz, že ak niekedy odhalíš nejaké z týchto tajomstiev niekomu inému ako zasvätencovi Veľkých Bojovníkov, krutá smrť bude tvojím osudom.“

Ten tón nenechával žiaden priestor pre pochybnosti — Marek myslel vážne to, čo hovoril.

V prestávke, ktorá nasledovala som cítil spojenú Dračiu silu mužov, ktorí ma prišpendlili. Dosť na zničenie armády o stovke vojakov v jedinom okamihu.

„Teraz budeš po mne opakovať prísahu mlčanlivosti.“

Prinútili ma prisahať, že budem vždy tajiť Dračie umenie vojny pred všetkými, okrem zasvätencov tejto svätyne. Keby som to porušil, stal by som sa cieľom Všetkých Bojovníkov — ako obyvateľov sfér, tak aj tých, ktorí sú nažive — a bol bez milosti zahubený. „Niet cesty späť!“ slávnostne som zopakoval na konci prísahy.

Sekundy ticha a zvierajúce ruky ma uvoľnili.

Niekto otvoril okná, zaplaviac jaskynnú miestnosť svetlom a okolo mňa vybuchli hlasné výkriky radosti. Napoly oslepený svetlom, počul som tlieskanie rúk a Dračie výkriky na prahu Hlasu, ktoré vydávali všetci muži. Potom všetci pätnásti muži, jeden po druhom, ku mne prišli a objali ma, „Dobrá práca, brat!“

Aj sám Marek vyzeral byť veľmi šťastný, „Vitaj, brat!“ Kým mi žmýkal plecia, potichu som sa poďakoval, „Nech sú pochválené skutky Drakany! Po zázrakoch, ktoré vykonala na mojom tele, moje stavce už nepraskajú, keď musím zniesť nápor ich bratskej lásky.“

Všetci sa hlučne rozprávali a Marek ma priateľsky udrel do žalúdka. „Teraz z teba urobím Veľkého Bojovníka.“ Svoj obľúbený úsmev predchol náznakom irónie a žmurkol na mňa, „Naozaj nebezpečného!“ Nesený všeobecnou povznesenou náladou, rozosmial som sa spolu s ním.

Potom Marek zatlieskal rukami, aby nastolil poriadok. Miestnosť okamžite stíchla. Muži zaujali svoje miesta, čo mi dalo čas nato, aby som sa poobzeral. Jaskyňa bola okolo tridsať stôp široká a skoro rovnako vysoká. Bola vyhĺbená na okraji útesu, s veľkými oknami, ktoré dovnútra prinášali nielen denné svetlo, ale aj veľa čerstvého vzduchu. Celá podlaha bola pokrytá hrubou žinenkou. Môj pohľad spočinul na hlinených figurínach, ktoré vzbudili moju zvedavosť. Bol ich tu aspoň tucet, vo veľkosti normálnych ľudských bytostí a s presne vymodelovanými tvarmi telami. Na ich povrchu boli namaľované žiariace body a krúžky.

Marek mi prikázal pozorovať dianie uprostred miestnosti. Narlond započal čudný tanec. Ako sa pohyboval po žinenke, pomaly pohyboval rukami, s päsťami zaťatými špecifickým spôsobom. Tu a tam nabrali jeho pohyby zúrivé tempo, vždy keď uštedril svojim imaginárnym protivníkom sériu úderov. Potom sa tanec opäť zmenil na pomalý a plynulý.

Niečo mi okamžite udrelo do očí: každý jednotlivý pohyb v Narlondovom tanci vychádzal priamo z Draka. Stupeň majstrovstva bol ohromujúci a samotné sledovanie tanca vo mne spustilo pulzovanie vrúfujúcej sily.

Marek ku mne podišiel bližšie. „Vieš, čo sú to brány, nie?“

„Centrá v tele energie.“

„Už si ich niekedy videl niekoho používať?“

„Videl som, ako ľudí liečili tým, že projektovali Hlas na ich brány. Keď som bol trénovaný za kňaza, učili ma, že určité brány podporujú duchovnú koncentráciu, pomáhajú pri pôrode alebo uľahčujú prechod k smrti.“

„A videl si niekoho, kto ich využíval na cestovanie?“

„Počas môjho zasväcovania do cestovania ma kňazi z liečebných komnát uviedli do bezvedomia, a vytlačili ma z môjho tela tým, že aktivovali určité brány.“

„Brány na vytlačenie ľudí z tela,“ Marek sa Drak-usmial, „to je presne to, čo ťa ideme naučiť. Pozri sa na tieto,“ ukázal na dve čierne oblasti nakreslené po stranách krku na jednej z hlinených figurín. „Voláme ich ‘lacná cesta von’, pretože sú také ľahké a účinné.“ Dotkol sa prstom zodpovedajúcej oblasti na mojom krku a pokračoval, „Stačí jeden mierny — ale presný! — úder sem a človek upadne do bezvedomia. Okamžite. Udri o niečo silnejšie alebo použi Hlas, a človek je mŕtvy. Niet cesty späť. Ani mocný liečiteľ ho nebude vedieť priviesť naspäť.“

Marek odtiahol prst z môjho krku, vďaka čomu som sa hneď cítil príjemnejšie. Hľadiac dole na svoju päsť, pokračoval, „Dve ‘lacné brány von’ sú súčasťou štyridsiatich brán známych ako ‘čierna štyridsiatka’. Od čias Lorzena používali Bojovníci túto čiernu štyridsiatku na likvidovanie svojich nepriateľov — prevažne Nefilim.“

Marek sa odmlčal, aby som mohol sledovať viac z Narlondovej neuveriteľne harmonickej a uzemnenej postupnosti pohybov.

„To, čo teraz vidíš, sa nazýva čierny tanec. Je to umenie vykonať sériu úderov na protivníkovu čiernu štyridsiatku, vo veľmi krátkom čase a bez ohľadu na okolnosti. Pravdaže, nemusíš vždy zasiahnuť všetkých štyridsať. Aby si usmrtil svojho nepriateľa, vo väčšine prípadov úplne stačí jedna alebo dve. Ale keď sa staneš majstrom v tomto umení, budeš schopný vykonať čiernu štyridsiatku za menej ako päť sekúnd, čo je rituálny spôsob, ktorým Veľkí Bojovníci zabíjajú Nefilim.“

Marek luskol prstami, čo spustilo zúrivý útok. Narlondove ruky sa hýbali tak rýchlo, že som sotva vnímal, čo sa deje. O nejakých päť sekúnd neskôr, keď skončil, som zašepkal, „To znie veľmi nebezpečne!“

Marek sa zasmial, „Veľmi nebezpečne!“ Potom opäť zatlieskal rukami a začal sa pohybovať. Všetci muži sa postavili a začali tancovať s ním, vykonávajúc postupnosť presných pohybov. Niekedy sa zdalo, že tancujú všetci ako jeden. Inokedy sa pohybovali v skupinkách, akoby bojovali medzi sebou. Bol som okúzlený krásou a energiou, ktorá bola s nimi. Nikdy som nehľadel na toľko ovládanej sily, taký tok Drak-ovosti, takú vyváženú kombináciu harmónie a sily. Stúpajúci Dračí dych, v každom z nich, bol ako plameň a mňa to lákalo, aby som ich nasledoval. Vrúfovanie prevzalo kontrolu a rovnako ako oni, stal sa zo mňa pohybujúci sa plameň; úplne som zabudol, kde som. Jaskyňa zmizla. Nezostalo nič, iba tancujúce plamene, ktoré sami seba rituálne obetovali Matke Nekonečnej Noci.

6.20 Nerob, nechaj urobiť Draka!

Po tomto prvom zasvätení do čierneho tanca nabral môj život vo svätyni Vulkána nový smer. Každé ráno som sa zobudil pred úsvitom, vykonal svoje cvičenia Dračieho dychu, a potom sa pripojil k Marekovi a jeho mužom na dlhé hodiny cvičenia, počas ktorých bol znovu a znovu precvičovaný každý jednotlivý pohyb tanca. Niekedy boli celé dni alebo dokonca celé týždne venované opakovaniu rovnakej krátkej sekvencie pohybov. Obzvlášť v prvých týždňoch a mesiacoch som strávil mnoho hodín tréningom na hlinených modeloch, až kým som nedokázal okamžite zasiahnuť ľubovoľnú z ich brán aj so zavretými očami.

Mnohé z pohybov tanca mi sprvu pripadali neprirodzené. Boli navrhnuté tak, že jediný pohodlný spôsob ich vykonávania bol cez Draka a nie cez to, k čomu bolo náchylné fyzické telo. Marek podal niekoľko vysvetlení, ale často ma napomínal, „Nesnaž sa, len nechaj tiecť Draka!“ alebo „Nerob, nechaj urobiť Draka!“ alebo „Žiadne myšlienky, len Drak!“ A fungovalo to zázračne! Zistil som, že vykonávam neuveriteľné sekvencie pohybov, ktoré porušovali zákony gravitácie. Kedykoľvek odo mňa žiadal, aby som urobil niečo, o čom som si najprv myslel, že je to nemožné, Marek na mňa kričal, „Drak nepozná žiadne hranice!“

Jednou z najprekvapujúcejších čŕt tréningu bolo, že bol len zriedka únavný. Cvičenia pokračovali a pokračovali, začínajúc pred úsvitom a končiac po západe slnka, len s krátkou prestávkou na obed, no na konci dňa som necítil žiadnu únavu. No počas prvých mesiacov moje telo niekedy javilo známky únavy. Zakaždým na mňa Marek vrieskal, „Urážaš Drakanu tým, že sa pokúšaš tancovať sám, namiesto toho, aby si ju nechal tancovať cez seba!“

Pretože som bol začiatočník, musel som trénovať veľa hodín navyše, kým ostatní sa už pobrali do svojich izieb. Ale nikdy som sa nenudil. Proces bol fascinujúci. Páčilo sa mi zostávať do neskorého popoludnia alebo dokonca do noci; a ako som mlátil do hlinených figurín a vriec naplnených pieskom, ktoré viseli zo stropu, často sa mi oživili Amaranove slová, „Má byť poznávaná cez extázu!“ Tanec sa stal mojím uctievaním Draka, mojím spôsobom, ako vyžarovať jej blaženú prítomnosť cez svoje telo. Nielenže som tak viac pulzoval jej životom, ale bol som aj menej zaspatý ako kedykoľvek predtým.

Niektoré cvičenia boli také náročné, že mi trvalo celé týždne, kým som ich dokonale zvládol. Zakaždým, keď som pokoril ďalšie, vzrástla vo mne vrúfujúca vlna triumfu a v prázdnej miestnosti sa ozval hlučný Dračí výkrik, „Drak je Víťazstvo! Víťazstvo je Drak!“ Drakana cezo mňa kričala a skala bola mojím svedkom. Tancoval som a tancoval; a nikdy som nemal dosť blažených vĺn svojej Dračej milenky.

Počas niekoľkých mesiacov som nesmel trénovať bližšie ako na pätnásť zákonných stôp od ostatných mužov. Dôvod bol jednoduchý: jeden jediný Dračí úder, ktorý zasiahol jednu z čiernych brán, bol dosť na zabitie dokonca aj Veľkého Bojovníka. Okamžite. Takže som musel cvičiť na hlinených modeloch tak, aby som zastavil svoje päste tesne na okraji brán. Počas dlhej doby bola koordinácia mojich pohybov nedostatočná a veľakrát sa mi podarilo z figurín odštiepiť celé kusy. Pri mnohých príležitostiach som ich dokonca úplne rozbil! Na konci svojho samostatného cvičenia som musel dať sochy do pôvodného stavu a opraviť diery čerstvou hlinou. Marek si každé ráno figuríny prezeral a podľa počtu čerstvo opravených a premaľovaných zón sledoval môj pokrok.

Čas plynul. Úlomkov bolo čoraz menej a menej. Ale aj tak som bol počas spoločných cvičení stále na oddelenej časti žinenky. Neúprosne som pokračoval, niekedy som zostal tak dlho, že Marek ma tam ráno našiel, keď prichádzal na nový deň tréningu. Ale čím viac som rástol v Drakovi, tým menej spánku vyžadovalo moje telo. Začať nový deň, po celej noci tréningu, nebol žiadny problém v Zákone.

Nakoniec sa ma Marek jedno ráno opýtal, „Koľko je teraz týždňov, odkedy si naposledy zle trafil?“

Narlond, ktorý ma veľmi podporoval v mojom úsilí, odpovedal za mňa, „Aspoň dvanásť!“

Marek sa zasmial, „Ale ten jeden pred dvanástimi týždňami bol veľmi nepríjemný!“ Nebolo to žiadne nadsadenie. Moje chodidlo zasiahlo figurínu tak nešťastne, že sa rozbila na kusy, bez nádeje na vzkriesenie. Marek sa obrátil k Narlondovi, „Tancoval by si s týmto mužom, synak?“

„Samozrejme, že s ním budem tancovať, Marek,“ odpovedal mladý muž bez zaváhania.

Marek sa na mňa pozrel, „Narlond je odvážny muž, čo?“ a všetci sme sa zasmiali. Potom náhle a tónom, ktorý neponechával žiaden priestor pre váhanie, Marek zavelil, „Postav sa, Bojovník, budem prvý, kto bude s tebou tancovať čierny tanec!“

Ten deň som prvýkrát tancoval s majstrom.

Úplne fascinujúce. Nemohol som od neho odtrhnúť oči. Jeho pohyby dýchali nekonečnosťou. Žiaril cez neho duch Lorzena. Jeho tanec zmenil priestor v miestnosti, v ktorom dýchala Drakana a naplnil ho mágiou Pradávnych Dní Zeme.

Žiadny z pohybov nebol pre mňa nový, keďže som ich precvičoval každý deň počas takmer deviatich mesiacov. Ale keď som napojil svoju Dračiu energiu na jeho, odhalil sa predo mnou úplne nový rozmer umenia. Zdalo sa, že neexistujú žiadne hranice, letel som spolu s ním, niekedy pomaly, niekedy neuveriteľne rýchlo. Počas posledných mesiacov som sa naučil, ako nechať cez seba pretekať Dračí prúd, ale tentokrát som bol vo vnútri Draka, ako v zámotku nekonečnosti. Najmenšia chyba na mojej alebo jeho strane by mala osudné následky, a predsa som sa cítil úplne a nevýslovne bezpečne; a vedel som, že táto ochrana je podstatou Nekonečnej Noci, ktorej je Veľká Drakana matkou.

Pri poslednom pohybe tanca som schválne spadol na zem, zatiaľ čo Marek vykonal štyridsať úderov, ako pri rituálnej vražde jedného z Nefilim. S ohromujúcou presnosťou zastali jeho ruky a nohy štyridsaťkrát na samom okraji môjho oblečenia. Ale keby ma bol vtedy aj zabil, vedel som, že by som bol prijatý priamo v lone Matky Nekonečnej Noci a v jej nekonečnom svetle by som si užíval eóny blaženosti.

6.21 Fontána hore, hora dole

Odvtedy nabral tréning odlišný charakter. Mal som dovolené nasledovať ostatných pri rôznych cvičeniach vo vnútri a mimo svätyne, a už som nemusel tráviť v tréningovej hale v noci dlhé hodiny. Každý piatok som mal voľno, keď Marek a jeho muži zmizli na cvičenia, ktoré pre mňa ešte neboli prístupné. Ale aj tak som nemal z ničoho väčšiu radosť ako z rituálneho tanca. Vo svojom voľnom čase som zvykol vystúpiť na vrchol hory a trénovať na pustej planine stratenej v hmlách. Tancoval som a tancoval, s úplne rovnakou radosťou a povznesením ako celkom prvý raz, keď ma Var musel v zasväcovacej krypte zraziť na zem. Ale môj štýl sa rozvinul a moje uctievanie Drakany žiarilo cez pohybovú dokonalosť čierneho tanca.

Bola to vášeň.

Hoci som bol uvoľnený z celodenných tréningov, ešte niekoľko týždňov som strávil len tým, že som tancoval od rána do večera. Ale v jedno neskoré popoludnie, tesne pred západom slnka, keď som na skalnatom vrchole hory prevádzal pomalú sériu pohybov tanca, bol som zasiahnutý čistou fontánou, akoby bleskom. Bol to tichý, ale nesmierne hlboký zážitok, ktorý ma úplne znehybnil. Cítil som sa byť rozľahlý a pevný ako hora, a zdalo sa, že čistá fontána stúpa do nekonečnej výšky sfér nado mnou.

Hlas vo mne volal, „Džervin, čo odo mňa chceš, aby som ďalej robil? Som už dosť nebezpečný? Čo sa mám na Lorzenovej hore ešte naučiť? Kedy sa budem môcť vrátiť naspäť do Eisraimu?“

Dlhý čas som sedel v meditácii. Neprišla ku mne žiadna odpoveď, ale v mojom vnútri nastala zmena, akoby sa veci prestavali iným spôsobom. Tisíce hodín strávených Dračím tancom spôsobili, že moja energia bola nekonečne pevnejšia a hustejšia. Cítil som sa, akoby mnou nič v siedmych sférach nemohlo otriasť. Mal som korene, ktoré siahali hlboko do Zeme, do hlbín Drakany. Keď som spočíval na týchto koreňoch, zistil som, že sa dokážem napojiť na čistú fontánu s väčšou jasnosťou ako kedykoľvek predtým.

Bolo to zjavenie. Od toho času ku mne impulzy z čistej fontány prichádzali s omnoho väčšou intenzitou a silou, ožarujúc ma živou jasnosťou.

Postavil som sa a zvolal, „Jeden Zákon, jedna cesta!“ Aj keď ma nelákal žiaden konkrétny smer, vedel som, že som práve zahodil hrubú vrstvu svojej pochybovačnej povahy.

V striebristom mesačnom svetle som kráčal zostupujúcim schodišťom a rozhodol sa, že nadišiel čas na ďalšiu návštevu u Amarana.

6.22 Podsvetie Ešte Hlbšie

Brat Amaran ma vrúcne pozdravil. „Stal sa z teba skutočne iný človek!“ poznamenal. V malom priestore svojej izby začal jednu z pomalých sekvencií čierneho tanca a požiadal ma, aby som sa pridal. Naše energie sa prepojili a zdalo sa, že má z tanca rovnakú radosť ako ja. Žasol som, že taký starý muž — podľa Flostera mal viac ako deväťdesiat rokov — dokázal tancovať rovnako dobre ako ja. Amaran zakončil sériu pohybov hlučným rehotom, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ a vyzval ma, aby som sa s ním posadil. „Zar! Ako dlho je to, odkedy som ťa posledne videl, môj priateľ v Zákone?“

„Nejakých desať zákonných mesiacov, myslím.“

„Nuž, synak, tieto mesiace si dobre využil. Všetka sláva Drakane, Matke Nekonečnej Noci! Teraz mi povedz, zišiel si ešte dole cez brány Draka, odkedy som ťa tam prvýkrát zobral?“

„Hanba mi, Ó, múdry muž Zákona, bol som taký upriamený na čierny tanec, že som nerobil nič iné!“

„S Marekom ako učiteľom to dokážem pochopiť, synak. Je jedným z najvášnivejších milovníkov Draka, akí kedy viedli Veľkých Bojovníkov — radosť pre samotnú Drakanu.“

„Amaran, prišiel som vás poprosiť, či by ste mi mohli ešte raz ukázať cestu do Podsvetia.“

Amaran bol nadšený. „Čo sa stalo s ustráchaným malým chlapcom, ktorý musel rozmýšľať, kým sa podujal na ďalší zostup?“

Usmial som sa a uzemnil sa spôsobom, vďaka ktorému som cítil Draka cez celú skalu hory a čistú fontánu vysoko vo sférach. Fontána cezo mňa prehovorila, „Naozaj hlboké sú Podsvetia a Pán Melchisedek vie, čo sa dá nájsť na spodku rebríka. Možno som len veľmi nerozumný, ale cítim k zostupu viac zvedavosť ako ustráchanosť.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! A čo keby sme zostúpili hneď teraz, muž Zákona?“

Moja tvár sa rozsvietila od radosti, „Pochválený buď Pán Melchisedek! Nič lepšie som si nemohol priať.“ A už sme aj kráčali k Dračej bráne, ktorá bola hneď za rohom jeho spálne.

„Tentokrát,“ poradil mi Amaran, „si sadni so mnou do stredu jaskyne. Nechaj Drakanu, aby držala tvoje telo vzpriamené, kým budeš dole. To je spôsob, akým zostupujú Bojovníci.“

Urobil som ako povedal a naladil sa na úžasný vánok brány. Vlniac nozdrami, ako mi to ukázal pred desiatimi mesiacmi, som sa zhlboka nadýchol, nasávajúc atmosféru brány, ktorá roziskrila každú bunku môjho tela. „Amaran, predtým ako zídeme dole, chcem vám niečo povedať. Milujem Drakanu. Milujem ju vášnivo a každý deň o kúsok viac. Vďaka smeru, na ktorý ste poukázali pri našom poslednom zostupe, všetky tie mesiace tréningu boli čistou blaženosťou. Bolo to, akoby som bol po celý čas v jej náručí. Nech vám Pán Melchisedek poďakuje zato, čo ste mi ten deň dali.“

Amaranova tvár žiarila, „Všetka sláva Drakane, synak. Je tu ešte jedna vec, ktorú by som chcel, aby si teraz pochopil. Ale nestrácajme čas, Drak na nás čaká.“

Tentokrát mi nedal žiadne inštrukcie, tak som sa len naladil na vánok a nasledoval ho k jeho zdroju. Okamžite sme sa s Amaranom ocitli v obrovskej jaskyni so striebristo sa lesknúcimi červenkastými stenami.

„Och, môj Pán Melchisedek,“ zašepkal som, „vyzerá to ako orichalk. Všetky steny a dokonca aj strop!“

Amaran si všimol moje užasnutie. „Vidíš! Povedal som ti, že môžeš sám kedykoľvek zostúpiť.“

Keďže som nechcel, aby si myslel, že mu chcem akýmkoľvek spôsobom protirečiť, rýchlo som odpovedal, „Verím vám, múdry muž! Verím vám.“ Chvíľu som počkal. „Ale ako budem vedieť, do ktorej jaskyne ísť?“

Všimol som si, že akonáhle sa ocitol v Podsvetí, Amaran začal veľa vlniť nozdrami. „Choď ako sa ti páči, synak. Kým nepôjdeš príliš hlboko, nemáš sa čoho obávať.“ Pustil sa kráčať svojím zvyčajným tempom a ja som sa náhlil za ním, nasávajúc oslepujúcu nádheru.

„Svetlo je tu neuveriteľné!“ pokúšal som sa rukou dotknúť myriád červeno-striebristých čiastočiek svetla, ktoré vytvárali atmosféru jaskyne. Netrvalo dlho, kým sme dosiahli ešte väčšiu jaskyňu.

„Pozri sa!“ Amaran ukázal na prúd naľavo. „Toto je rieka tekutého orichalku. Páči sa ti, ako žiari?“

Ohromený, nedokázal som nájsť slová, ktorými by som mu mohol odpovedať. Ale čoskoro som už musel uháňať za ním, keďže kráčal takým tempom, akým kráčal. Čiastočky svetla ešte viac zhustli, vyzerali ako striebristé svätojánske mušky tancujúce okolo nás. A predsa bol vzduch dokonale čistý — pôžitok dýchať! Bolo to viac uspokojujúce a napĺňajúce ako akákoľvek potrava na Zemi; a sladké ako Elyanine biele nápoje.

„Ako to, že tu nikoho nevidíme?“ spýtal som sa. „Uniká mi niečo? Mal by som hľadať strážcov prahu?“

„Samozrejme tu sú strážcovia prahu, ale neukázali by ti viac ako to, čo už vidíš. Aby si stretol obyvateľov Podsvetia, musíš zostúpiť hlbšie. Oveľa hlbšie. Tam hlbšie je to oveľa krajšie, tak kto by chcel bývať tu?“

Amaran sa zastavil pri kope čiernych kameňov. „Á! Tu je to, čo som hľadal. Je to jeden z najlepších duchov antimónu, aké sa dajú nájsť v celom kráľovstve. Dokáže zázraky.“ Schmatol čierny kamienok veľkosti čerešne a ukázal mi ho. Kým som sa stihol poriadne prizrieť, vrazil mi kamienok do ľavého líca, rovno do oblasti môjho znamienka. Vyvolalo to také prudké pálenie, že som musel zavolať Draka, aby som zostal stáť na nohách a vydal som tlmený výkrik.

„Neboj sa, bolesť nepotrvá dlho. A o niekoľko dní budeš príjemne prekvapený, keď sa na seba pozrieš. No tak, poďme.“

Nechal som Draka pohybovať mojím telom, aby nasledovalo Amarana, zatiaľ čo som sa dával dokopy. Niekoľko minút sa mi hrozne krútila hlava. To mi vyvolalo spomienku na všetky tie rituály, keď som strápnil Džervina tým, že som sa zrútil na kôpku. Ako sa moje telo terigalo za ním, vyjadril som svoju vďačnosť Matke Nekonečnej Noci a dúfal, že sa taká trápna situácia už nezopakuje.

Amaran zastavil, „No tak, Veľký Bojovník, neďaleko je tu brána Draka. Vieš mi povedať kde?“

Pokúšal som sa vlniť nozdrami, ako to robil on, a rozšíriť svoju nos-ovosť cez plávajúce striebristé čiastočky. „Tam cítim vánok!“ ukázal som doprava.

„Veľmi dobre!“ Amaran sa už vybral tým smerom. Musel som za ním takmer utekať, pritom som zachytil záblesk striebristého prúdu. „Počkajte! Môžem sa zastaviť po nejakú vodu života?“

„Nie. Tam, kam teraz ideme, nájdeš oveľa lepšiu.“

Čoskoro sme dosiahli okraj jaskyne, kde som rozoznal typický stúpajúci vánok brány Draka.

„Tentokrát zostúpime oveľa hlbšie,“ oznámil Amaran.

„Uvidíme nejaké z jaskýň zúfalstva, kde sú trpiace duše?“

„Nie, nie! Tie sú oveľa vyššie ako sme teraz. Stále myslíš na Vivyani, však?“

Hľadel som na neho, ale neodpovedal som.

„Poď,“ povedal, „tentokrát bude lepšie, keď pôjdeš tesne za mnou.“

Skĺzol som za ním nadol po vánku a zostup pokračoval až tridsať sekúnd, zatiaľ čo naše prvé skĺznutie trvalo menej ako sekundu.

Jaskyňa, v ktorej sme pristáli, bola taká gigantická, že som nedokázal rozoznať steny, ani strop. Všetko, čo som videl, bolo bázeň budiace zlaté svetlo. Kovovo vyzerajúca zem sama žiarila ako čisté zlato. Len samotný pohľad na toto svetlo vo mne vzbudil úžas a úctu. Spomenul som si na pocit, ktorý som mal, keď som prvýkrát uvidel polia hviezd a žasol som, že taká nádhera môže zostať neznáma pre takmer všetkých v kráľovstve.

Hlboko dojatý, cítil som potrebu opýtať sa, „Je toto Dno Podsvetí, Amaran?“

Starý muž sa usmial, „Och, nie! Ani náhodou. A to je presne to, čo som chcel, aby si pochopil. Najhlbšie Podsvetia sú stále eóny pod nami. Poď,“ povedal, „poďme sa prejsť!“ A vykročil vpred.

Bol som taký zaujatý pohľadom na svetlo, že som musel zase utekať, aby som ho dobehol.

„Toto miesto je viac ako desaťkrát väčšie ako celé kráľovstvo,“ pokračoval Amaran vo vysvetľovaní, „a predsa je to len jeden zo stoviek a stoviek takýchto priestorov. Čím hlbšie ideš, tým sú krajšie.“

Ako v mojich raných dňoch s Džervinom, vedel som, že je veľa otázok, ktoré by som sa mohol opýtať, ale nevedel som prísť ani na jednu. Len som sa tmolil po zlatej zemi, okúzlený, neschopný slova. Postupovali sme ďalej, až kým sme nedošli k rieke.

Bol som omráčený. „Amaran, toto je neuveriteľné! Nedokážem si spomenúť, že by som v kráľovstve niekedy videl takú ohromnú rieku.“

„Sadnime si. Ak sa chceš napiť vody života, teraz je ten správny čas.“

„Jednoducho nemôžem uveriť tomu, čo vidím. Mohol by som si v tejto rieke aj zaplávať?“

„To by si iste mohol, synak. Ale byť tebou, pred skokom do vody by som si najprv dal dúšok.“

Vnoril som ruku do krištáľového prúdu. Keď voda dosiahla moje pery, bol som ešte užasnutejší, „Och! Och môj Pán Melchisedek!“ Mäkko som sa vedľa Amarana zrútil na zlaté pobrežie a zdvihol ruky do výšky, „Óóóch!“ Chuť tejto vody vyvolala také ochromujúce vlny blaženosti, že dlhú chvíľu som sa iba smial a nedokázal som robiť nič iné. Verše hymny Veľkého Draka, ktoré ma Amaran naučil počas nášho posledného zostupu, sa mi vynorili v pamäti,

„Má byť poznávaná cez extázu.

Je neobyčajnou milenkou a družkou,

Darkyňou nekonečnej rozkoše.

Je v nej viac rozkoše

Ako dokáže človek pochopiť za sto životov.“

„Už vidíš, aké nebezpečenstvo spočíva v plávaní v rieke ako je táto?“ zachechtal sa Amaran.

„Pozri, ako sa cítiš, keď si si dal len dúšok. Skoč do nej a môže ti trvať celý eón, kým budeš mať chuť vyliezť von!“

Opojený, stále som sa otriasal mäkkými, blaženými záchvatmi smiechu.

„Postav sa, Bojovník!“ náhle ma prerušil Amaran. „Už prichádzajú!“

Príkaz bol vyslovený tónom ako od Mareka. Okamžite som sa nechal Drakom vytiahnuť a zaujal som polohu na čierny tanec.

„Nie, nie! Niet sa čoho obávať. Len sa pozeraj!“

„Ďaleké Podsvetie! Čo je to?“

Rovno pred nami, na druhej strane rozľahlej rieky, sa k vode blížil oddiel gigantických zlatých hadov. Pretože rieka bola taká široká — najmenej tisíc zákonných stôp — bolo ťažké úplne doceniť, aké boli vlastne tieto čudné príšery veľké, ale boli vysoké aspoň ako Amaran a ja, a možno desaťkrát dlhšie. Bolo ich asi päťdesiat alebo šesťdesiat; pomaly sa kĺzali a vlnili cestou k pobrežiu.

Aký pohľad! Moja fascinácia Amarana rozosmiala. „Nazývajú sa Nagaovia. Sú obyvateľmi tohto sveta. Nemusíš si robiť starosti, neprekročia rieku. Prišli sa iba napiť. Tak či onak, Nagaovia sú veľmi priateľskí, vôbec sa ich netreba báť. Keby si sa k nim dostal bližšie, môžeš sa s nimi aj rozprávať. Sú veľmi múdri.“

„Amaran, je zákonné sa tu opiť alebo by som sa mal snažiť ovládať sa?“

„Strať kontrolu, za každú cenu! Ako by si si mohol plne vychutnať blaženosť, keby si sa ovládal?“

Pozrel som sa na neho a opäť som sa začal hlúpym spôsobom smiať. Potom pohyb premohol moje telo a ja som začal jeden z najfantastickejších čiernych tancov, aké som kedy previedol. A smial som sa a smial; a úplne som stratil pojem o čase.

„Veľkí Bojovníci, veľkí milovníci!“ Amaran sa postavil a chvíľu so mnou tancoval, až kým sa nerozhodol, „Poďme, synak, vrátime sa do kráľovstva.“

Zachechtal som sa a ďalej som tancoval okolo neho; chcel som sa zabávať.

„Kde si myslíš, že je najbližšia brána Draka?“ opýtal sa.

Stále tancujúc, zavlnil som nozdrami a vcítil sa. Keď som lokalizoval nezameniteľný pocit vánku, zahájil som zúrivý útok, ktorý som ukončil tým, že som vyrazil päsťou v smere brány a urobil sa Drak-nehybným.

„Správne, synak. Poďme.“

Keď sme došli k Dračej bráne, Amaran nadvihol obočie, „Môžeme byť teraz na minútu vážni?“

„Pravdaže,“ vyhŕkol som, ale nedokázal som sa prestať smiať.

„Nuž, tak…“ povzdychol si Amaran, „pokús sa aspoň zapamätať si moje slová a neskôr nad nimi môžeš rozmýšľať. Keď ideš naspäť z Podsvetí, nemusíš sa vracať tou istou Dračiu bránu, ktorou si zostupoval. Vánok jednej brány ťa zoberie do druhej. Môžeš sa pohybovať z jednej jaskyne do druhej a použiť pritom dvadsať rôznych brán, a predsa ťa posledná z nich vynesie rovno k prvej bráne. Teraz poď za mnou.“

„Vúch! Vúch!“ Ako sme išli nahor, stále som vydával hlúpe zvuky.

O dvadsať sekúnd neskôr som bol naspäť vo svojom tele, ale nie úplne pri zmysloch. Hoci som ho zanechal uprostred jaskyne a neopieralo sa o stenu, moje telo stále sedelo v dokonale vzpriamenej meditačnej polohe — presne tak, ako som ho opustil. Rád som videl, že sila Draka fungovala aj počas môjho cestovania. Ale prvou vecou, ktorú som urobil, bolo, že som si ľahol, rozhodil ruky a smial sa. „Milujem to, Amaran. Milujem to! Milujem to! Milujem to!“

Hlbokým hlasom Syna Draka, Amaran citoval svoj Zákon, „Veľký Bojovník, veľký milovník. Objatie Drakany sa nedá porovnať s žiadnym iným pôžitkom.“ Potom ma potiahol za ruku a povedal, „No tak, Veľký Bojovník. Je už neskoro. Čo keby som ťa odprevadil naspäť do tvojej izby?“

A celú cestu som za ním tancoval.

Po hodinovom spánku som sa prebudil úplne oddýchnutý, pripravený užiť si nový deň tréningu s Marekom. Chuť vody života zostala v mojej energii ešte aspoň týždeň. A o niekoľko dní neskôr, keď som si šúchal ruku o svoje ľavé líce, všimol som si, že už necítim znamienko. Bol som taký prekvapený, že hneď ako som mal voľno, ponáhľal som sa do skladu a pozrel sa na seba v zrkadle svätyne.

„Ďaleké Podsvetie!“

Veľké znamienko bolo preč. Už nikdy sa neobjavilo.

6.23 Od strachu zo smrti k smrti strachu

Tréning s Marekom ďalej pokračoval.

Stále tu boli celé dni — niekedy celé týždne — strávené búšením do vriec s pieskom, ktoré viseli zo stropu, udieraním na brány na hlinených figurínach so zaviazanými očami a uctievaním Veľkého Draka čiernym tancom.

Bolo tu stále viac a viac cvičení, ktoré mali za cieľ dosiahnuť hranice toho, čoho je fyzické telo schopné. Učili sme sa zvládať špeciálne pohyby, ktoré sa zdali, že odporujú gravitácii a mohli byť prevádzané len z Draka. Niekedy sme museli cvičiť celé dni a noci bez spánku, alebo stráviť niekoľko dní bez vody. Marek nás prinútil šplhať sa na hory, a bežať celé hodiny a hodiny púšťou v letnej horúčave. Zostúpili sme a cvičili čierny tanec v útrobách Draka, kde pľúca už nedokážu dýchať tak ako na povrchu Zeme, a kde jedinou možnosťou ako prežiť, bolo čerpať z Dračieho dychu. Čokoľvek, čo sa zdalo byť fyzicky nemožné, bolo vítané. Bola to príležitosť nechať urobiť Draka.

Kedykoľvek niektorý z jeho mužov považoval nejaké cvičenie za nemožné, Marek Nezničiteľný po ňom šľahol svojím Hlasom, „Drak nepozná žiadne hranice!“ alebo „Urážaš Drakanu tým, že sa to snažíš urobiť sám, namiesto toho, aby si to nechal urobiť ju!“ Inokedy kričal, „Nezabije ťa to, pretože už si mŕtvy! Zomrel si v Drakovi, keď si bol v krypte!“

Veľa cvičení spočívalo v tom, že sa veci museli robiť okamžite, bez premýšľania: „Čistý Drak, žiadne myšlienky!“ Bolo napríklad veľmi ľahké, bežať po tenkom a úzkom brvne, ktoré premosťovalo kaňon — za predpokladu, že človek nechal robiť Draka. Ale ak by myšlienka na priepasť vstúpila do mysle — potom len Dobrý Pán Melchisedek vie, čo by sa mohlo stať! To isté platilo pre celý rad cvičení ako čierny tanec na útesoch so zaviazanými očami, ponáranie sa do hĺbok vírov bahnitých podzemných prúdov alebo vloženie ruky do ohňa, bez toho, aby sa človek popálil.

Obzvlášť nepríjemné cvičenie spočívalo v tom, že človeka zasiahli na ‘lacné brány von’, spôsobom, ktorý by každého omráčil, a musel sa okamžite postaviť, uvoľniac čistú silu Draka.

„Ten, kto je už mŕtvy, nepozná strach,“ bol jeden z Marekových sloganov. Najokázalejšie predvedenie tohto princípu som zažil pri váhaní, keď som mal prebehnúť cez oheň. Ovládali sme špeciálnu techniku, ktorá dokázala odpudzovať horúčavu a vytvoriť cez oheň energetické chodby. Preto bolo kráčanie po horúcej pahrebe alebo dokonca prekročenie horiacej hranice bezpečné, dokonca zábavné. Ale tento oheň sa mi zdal príliš veľký. Rozmýšľal som, ako sa moje fyzické telo môže s takou horúčavou vysporiadať.

Keď ma Marek videl zastať, ziapal na mňa, „Ty nefilimské žrádlo! Myslíš, zomrieš! Sekunda váhania a Lovec ti odrazí hlavu! Kedy už konečne pochopíš, že oheň ťa nemôže zabiť? Ty už si mŕtvy!“

Keďže som sa okamžite nepohol, obrátil sa k Narlondovi a prikázal mu, „Urob na ňom Lorzenove body!“

Lorzenove body boli tri mimoriadne nebezpečné brány na hrudi, súčasť čiernej štyridsiatky. Keď tam niekoho zasiahli, zomrel do niekoľkých sekúnd. Žiadne myšlienky, len Drak, Narlond ku mne okamžite priskočil a uštedril mi tri smrteľné údery. Bol som taký ohromený, že som ani nepomyslel na obranu a zrútil som sa do piesku.

Kým som mal čas zistiť, či som mŕtvy, Marek na mňa projektoval plnú intenzitu Hlasu, „Teraz sa postav! Nechaj urobiť Draka!“ A Drak zodvihol moje telo tak rýchlo, že som sa nestihol diviť.

„Už chápeš?“ vrieskal na mňa Marek. „Ty si mŕtvy! Si mŕtvy, odkedy si počul hlas Zeme! Teraz prebehni cez ten oheň! Iba to urob!“ A v priebehu niekoľkých sekúnd som sa ocitol na druhej strane ohňa.

Ako som sa dozvedel neskôr, byť zasiahnutý na smrtiace brány nebol práve ten druh aktivity, ktorý by sa mal vychutnávať príliš často. Ale v ten deň to na mňa fungovalo zázračne. Ako som sa vynoril z plameňov, vyvstal vo mne Dračí pocit, „Víťazstvo nad smrťou! Víťazstvo nad smrťou!“ Začal som tancovať od radosti, uctievajúc Matku Nekonečnej Noci. Narlondove údery spôsobili môjmu telu ťažký šok. Mal som úplne neskutočný pocit, že som naozaj mŕtvy — a predsa ma sila Draka udržiavala v pohybe.

Tento zážitok bol neuveriteľne oslobodzujúci. V jednej sekunde som si uvedomil, že všetci ľudia v sebe nosia od narodenia strach zo smrti. Od svojho prvého do posledného dychu, každá jednotlivá emócia, každý jednotlivý pohyb, každá jednotlivá voľba je ovplyvnená týmto strachom. V živote nie je ani jediná chvíľa, ktorá by ním nebola poznačená, vďaka čomu som si nikdy neuvedomil, aké pevné bolo jeho zovretie. Pomaly tancujúc na dunách čierny tanec, zareval som do nebies, „Ja som mŕtvy! Čoho sa viac môžem báť? Ja som mŕtvy!“

Ujasnilo sa mi, že počas mojej prvej smrti, v Podsvetí jaskýň zúfalstva, zo mňa odpadla veľká časť strachu. Hlbšiu vrstvu som potom zhodil v útrobách Draka. Ale do dnešného dňa zostal v mojom tele hlboko zakorenený základný tón strachu. Vďaka Marekovi, kniežaťu učiteľov, som sa tejto vrstvy teraz zbavil ako starej kože. Z mojich pliec bola sňatá obrovská váha. Nikdy som necítil čistú fontánu nad svojou hlavou tak jasne.

Po prvýkrát som si uvedomil duchovný rozmer bytia bez strachu. Keď mudrci hovoria, „Neboj sa, muž Zákona!“ myslia tým, že pokiaľ človek zostane chytený v sieti strachu, nikdy nemôže poznať srdce Zákona. Tak mi bol odhalený jeden z najhlbších významov zasväcujúceho rozmeru smrti.

Po tomto som si musel zobrať z tréningu niekoľko dní voľna, keďže bolo potrebné liečenie, aby sa mi obnovili brány a životná sila v mojom fyzickom tele. Marek ma chodieval navštevovať a projektoval svoj Hlas na Lorzenove body. Aby som pomohol ozdravnému procesu, uskutočnil som sám niekoľko rýchlych zostupov do ľahko dosiahnuteľného Podsvetia lapis lazuli. Tam som svoje telo okúpal v sladkých vodách života.

6.24 Marek Nezničiteľný

Jeden večer, po skončení tréningu so svojou skupinou, prišiel Marek skontrolovať životnú silu v mojich bránach. Hneď si všimol, že som sa práve vrátil z brány Draka. Vyzeral byť rád, „Amaran ti ukázal, ako sa to robí?“

„Áno, Marek!“

„Tam dole existujú sily, ktoré presahujú všetko, čo si ľudia dokážu predstaviť,“ filozofoval Marek. Bol v nezvyčajne zhovorčivej nálade. Mlčky som ho počúval a dával pozor, aby som ho neprerušil alebo nepodráždil jednou zo svojich otázok. „Keď pôjdeš naspäť do sveta,“ pokračoval, „vždy si pamätaj, že ak sa dostaneš do veľkej šlamastiky alebo ak potrebuješ urobiť niečo naozaj nemožné, toto je miesto, kde by si mal hľadať riešenie: nekonečná sláva Podsvetí. Čím hlbšie ideš, tým neuveriteľnejšie veci nachádzaš.“

Marek sa na chvíľu odmlčal a hľadel dole na svoju ľavú päsť, pomaly ju otvárajúc a zatvárajúc, ako to rád robieval. „Raz, keď som bol mladým Bojovníkom a nepoznal som ešte Slovo, ktoré je najhlbším mystériom Zeme, knieža Červenej Zeme ma vyslal, aby som vykonal misiu v severných zemiach. Tam som bol prenasledovaný tromi nefilimskými Lovcami. Mocní muži!“ Jeho hlas vyjadroval rešpekt, nie hnev. „A veľkí majstri v Sile Hrotu[18] a mágii Lietajúcich Drakov.“ Marek stíchol, aby si utriedil spomienky, stále hľadiac na svoju ľavú päsť.

„Sedemnásť dní a šestnásť nocí ma prenasledovali, používajúc najhroznejšiu zo svojich loveckých metód. Nazývajú ju ‘trojuholníková sieť’. Mnoho našich Bojovníkov už na ňu doplatilo životom. Využil som všetku prefíkanosť, ktorej ma môj učiteľ naučil; a použil každú jednu zbraň a prostriedok Nižšej Mágie Zeme, ktorú sa budeš čoskoro učiť. Ale ničím sa mi Lovcov nepodarilo zo seba striasť. Nakoniec, večer sedemnásteho dňa som sa chytil do ich ‘siete’ — a nie je to nič také ako rybárska sieť, to ťa uisťujem. Je to určitý vplyv, ktorý Lovci vysielajú pomocou sily Hrotu. Keď sa raz chytíš do siete, niet žiadneho úniku.

Bolo práve po západe slnka. Keď som videl, že v priebehu niekoľkých hodín ma budú Lovci mať, hľadal som bránu Draka. Keď som jednu našiel, použil som trik. Keby som si len ľahol alebo sadol, Lovci by mali podozrenie — nefilimskí Lovci sú prehnane inteligentní. Tak som vzýval Veľkého Draka bez hraníc a nechal som svoje telo tancovať čierny tanec, zatiaľ čo ja som zostupoval cez bránu.

Vieš ako hlboko do Podsvetia sa dá zísť len za niekoľko sekúnd, Zar. No tak ja som padal blaženým vánkom viac ako šesť hodín, až kým som sa neocitol v takom hustom svetle, že už som ďalej nemohol ísť. Tam som nabral toľko Ducha Života, koľko som len vládal a vystúpal naspäť. Lovci, pravdaže, našli moje telo a nielenže ma ‘zabili’, ale spôsobili takú škodu, akú by nikto nepovažoval za opraviteľnú. To je ich rituálny spôsob pri zabíjaní Veľkého Bojovníka, presne tak, ako máme my presný spôsob ukončenia života Nefilim pomocou čiernej štyridsiatky. Ale neuvedomili si, že nechali moje telo — alebo to, čo z neho zostalo — rovno na Dračej bráne.

Keď som sa vrátil zdola, priniesol som so sebou ohromnú bublinu života a hodil som ju do svojho tela. Nebolo to dosť na obnovenie životných funkcií, ale ochránilo to moje telo pred rozkladom. Potom som strávil celé týždne tým, že som chodil hore-dole, a prinášal do svojho tela vodu života a vzácne drahokamy z lona našej Matky, až kým som neobnovil väčšinu orgánov a mohol konečne pohnúť telom. Ale zabralo to čas. Trvalo to najmenej týždeň, kým som sa dokázal pohnúť aj inak, ako len zovrieť svoju ľavú päsť.“

„Marek Nezničiteľný!“ pomyslel som si.

„Takto som sa stretol s tvojím učiteľom, Zar, takmer pred osemnástimi rokmi. Išiel som cestou na juh, ale nedokázal som sa zbaviť poznačenia, ktoré vo mne zanechala sieť. Bol som napoly paralyzovaný a niekedy som úplne strácal kontrolu nad svojím telom. Mal som z toho spaľujúce bolesti hlavy, ktoré dokázala schladiť len Drakana. Ako som išiel cez kraj Eisraimu, stretol som kontrolóra, ktorý mi povedal o veľkom majstrovi sily Hrotu a mágie Lietajúcich Drakov. Láskavo mi ponúkol, že ma zoberie do svätyne. A vieš, čo prvé urobil Džervin, keď si vypočul môj príbeh?“

„Smial sa?“ opáčil som, dotýkajúc sa brady a spomínajúc na svojho majstra.

„Presne tak, synak! Džervin sa rozrehotal tak nahlas, že na to nikdy nezabudnem. Potom mi ponúkol, že môžem zostať vo svätyni a odviedol na mne veľa práce, každú noc. Najprv mi dal miestnosť v blízkosti svojho apartmánu, ale čoskoro som našiel cestu k mocnej Dračej bráne. Napriek skutočnosti, že sa nachádzala v ženskej časti svätyne, dovolili mi zostať v miestnosti hneď vedľa nej. Všetci boli veľmi milí. Ale aké čudné je to miesto! Keď na mňa Džervin použil svoje liečebné techniky, mával som neuveriteľné sny. Všetky tie ženy, ktoré s ním pracovali, mi dávali divné nápoje, takže som nikdy presne nevedel, z čoho tie sny pochádzali. Tak či onak, po troch mesiacoch Džervinovej dobrej starostlivosti kombinovanej s vodou života, ktorú som čerpal z Dračej brány, som bol úplne oslobodený od účinkov siete, očistený a zdravý. Odtiaľ som už nemal problém vrátiť sa naspäť domov.“

Rozmýšľal som, aký dojem asi zanechal Marek na jemných kňažkách Eisraimu. Veľký Bojovník ako on, drsný a drsne nezničiteľný; bolo ťažké predstaviť si ho v neobyčajne uhladenej atmosfére ženského krídla. Určite o tom kolovali nejaké príbehy.

Keď som videl, že Marek je v takej otvorenej nálade, zariskoval som jednu otázku, ktorú som sa ho chcel už dlho opýtať, „Neviete, čo Majster Džervin chce, aby som sa tu naučil?“

„Aké boli jeho príkazy?“

„Povedal, že chce, aby som sa stal nebezpečným. Odhliadnuc od toho…“

Marek sa zachechtal, „Hej, pamätám si, že toho človeka nebolo vždy ľahké sledovať. Môj učiteľ v Drakovi často zvykol hovoriť, ‘Toto robí s ľuďmi sila Hrotu!’ a ‘Vždy, keď si myslíš, že si pochopil, čo majster Hrotu myslí, mal by si hneď rozmýšľať, čo tým naozaj myslel.’ Zar, musel si to mať niekedy naozaj ťažké, keď si sa učil u Džervina.“

„Mm…“ súhlasil som, stále si držiac bradu.

Marek bol hlboko zamyslený. „Drak dole, Drak hore! Vieš, Zar, na juhu kráľovstva je viacero Bojovníkov, ktorí poznajú Drakanu Hlbočiny Zeme, a ktorí zdola dokážu čokoľvek zničiť hromom Zeme. V krajoch severu, na druhej strane, sú čarodejníci, ktorí ovládli Hrot a iné sily, nad ktorými zastáva rozum, ako napríklad sily Lietajúcich Drakov. Ale celkovo musí byť veľmi málo ľudí, ktorí poznajú oba konce rebríka, a ktorí zomreli v Drakovi hore aj v Drakovi dole. Nepochybuj o tom, synak, že keď si ťa Džervin zobral za študenta, pretrénuje ťa v sile Hrotu. Ale kým si tu s nami, zrejme očakáva, že okrem čierneho tanca zvládneš aj zbrane Nižšej Mágie Zeme.“

Vedel som až príliš dobre, že keby som v tejto fáze položil ďalšiu otázku, Marek by sa zrejme stiahol. Tak som s ním len udržiaval očný kontakt, držal sa čistej fontány a úplne sa uzemnil v Lorzenovej hore.

Marek na mňa chvíľu hľadel s tým nebezpečným úsmevom, ktorý zdedil ako súčasť Lorzenových síl — dedičstva tradície Bojovníkov, bez prerušenia prenášanej po tisíce rokov z majstra na študenta. Nakoniec to vysvetlil, „Nižšia Mágia Zeme obsahuje mocné zbrane, ktoré dokážu zničiť mnohých nepriateľov. Zahŕňa veci ako sila čuchu, ktorú Bojovníci používajú na zistenie prítomnosti Nefilim a dokonca aj ich Lovcov, na vzdialenosť až sto míľ. Nižšia mágia je nižšia len podľa názvu, v porovnaní s Najhlbším Mystériom, ktorým je hrom Zeme — najhlbšia úroveň Hlasu, ktorá dokáže prekonať čokoľvek, ale ktorá so sebou prináša veľké nebezpečenstvá, a preto sa takmer nikdy nepoužíva.“

Tentokrát som sa musel spýtať, „Dá sa povedať, že hrom Zeme je najnebezpečnejším zo všetkých učení Lorzena?“

Marek sa zasmial, „To nepochybne je, synak. Ale ak chceš ovládnuť túto silu, budeš musieť s nami zostať ešte aspoň dvanásť rokov!“

„Mm…“ Drak nebojácny alebo nie, rozmýšľal som, čo by sa stalo Elyani, keby som zostal preč ďalších dvanásť rokov.

„Nateraz,“ uzavrel Marek, „čo keby si išiel za bratom Drlukom, aby ťa naučil umeniu čuchu? Viem, že to pre teba nebude ťažké — za posledné mesiace som si aspoň trikrát všimol chvenie v tvojich nozdrách, čo mi napovedalo, že brat Amaran už na teba túto silu preniesol.“

Ako neobdivovať muža, ktorý si dokázal všimnúť chvenie v niečích nozdrách, zatiaľ čo tancoval čierny tanec s pätnástimi Bojovníkmi?

Bez upozornenia, Marek vyskočil svojím mačacím spôsobom a opustil miestnosť. „Nezabudni sa dnes v noci ukázať v jedálni,“ prehodil, keď prekračoval prah. „Dnes je Lubuho spln a oslavujeme.“

„Floster ma už tak trochu varoval,“ odpovedal som.

S nádychom irónie vo svojom nebezpečnom úsmeve, dodal, „Tak sa tam uvidíme… brat!“

6.25 Lubu a tri škaredé nefilimské sestry

Tú noc sa v jedálni svätyne zišli všetci. Sedel som s Marekom a jeho mužmi; a z miesta, kde som bol, som videl Vara, vysokého kňaza, uprostred skupinky asi desiatich ľudí, ktorí sa všetci smiali. Bol tu dokonca aj Amaran a iní bratia, ktorí len zriedka vychádzali zo svojich jaskýň. Všetci si pochutnávali na zuhoľnatenom jedle, hlučne sa rozprávali, Drak-žartovali a rehotali sa. Pri zvláštnych príležitostiach tohto druhu bolo v jedálni až stopäťdesiat ľudí a medzi nimi, podľa striktných pravidiel svätyne, ani jedna žena.

Marek na jeden dúšok stiahol svoju šálku a obrátil sa ku mne, „Dúfam, že ťa varovali, že dnes večer budeš Lubu?“

„Varovali, majster Marek. Ale bol by som rád, keby mi k tomu povedali nejaký príbeh, aby som sa mohol trochu pripraviť!“

„Nie, nie!“ tvrdil Marek. „To by ti to úplne pokazilo. Lubuho časť vždy pripadne na toho Veľkého Bojovníka, ktorý bol posledný zasvätený. Taká je tradícia.“

„Je mi ľúto, že pripravujem Narlonda o toto zákonné privilégium,“ povedal som.

„Ani náhodou, brat Zar,“ pohotovo odpovedal Narlond. „Toto zákonné privilégium mi pripadlo už dvakrát. To je pre mňa Drak-akurát!“

Všetci sa zasmiali a Marek dodal, „Všetci sme to robili, dokonca aj ja!“ Postavil sa, vystrčil hlavu dopredu a poobzeral sa dookola, pričom nasadil, jemu taký nepodobný, jemný a nevinný výraz, ktorý vyvolal vo všetkých skupinkách výbuchy smiechu.

Spomedzi Bojovníkov sa ozval hlas, „Nie, nie! Alferro nebol nikdy Lubu.“

Alferro bol najvyšší z Marekovej bandy.

„To preto, že v tom čase bol ešte taký mŕtvy v Drakovi, že sme ho nedokázali dotlačiť ani do nadávacej časti,“ pridal sa iný hlas.

„Moje telo bolo už vynesené z krypty smrti, ale ja som bol stále tam dole.“ S očami doširoka otvorenými, Alferro civel rovno pred seba, akoby bol v hlbokom tranze, a prepotácal sa okolo skupinky ako bábka.

„Všetci sme sa mu pokúšali dohovoriť, ‘Nenadávaj, Alferro, nechaj cez seba nadávať Draka!‘ Ale nič nepomohlo! Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Keď prišiel signál na koniec jedla, všetci muži sa zhromaždili vo veľkom polkruhu, uprostred ktorého stál rozprávač. Bol to Pelissor, muž na začiatku šesťdesiatky, s dlhými bielymi vlasmi ako Amaran a krátkou sivou bradou. Už som ho predtým počul v jedálni rozprávať pútavé príbehy, ale nikdy pred takým veľkým obecenstvom.

„Moji bratia v Drakovi,“ začal, keď sa miestnosť utíšila, „dnes večer vám rozpoviem príbeh o Lubuovi, Veľkom Bojovníkovi…“ Pelissor sa odmlčal, aby všetci zatlieskali a potom pokračoval, „a o tom ako podľahol a nakoniec triumfoval nad netvorom Bobrosom, synom Bobrosa a jeho tromi škaredými nefilimskými sestrami.“ Všetci začali kričať ‘fuj!’ a ozývali sa výkriky znechutenia.

„Smrť Nefilim!“ kričal starý brat.

„Hej! Všetkých ich zabijeme!“ búchali bratia po stoloch.

„Hej! Určite zabijeme všetkých v tomto príbehu,“ Pelissor pozdvihol rituálnym spôsobom svoju ľavú päsť a dav mu hlučne aplaudoval. „Teraz zavolám Zara, toho medzi Veľkými Bojovníkmi, ktorý bol posledný zasvätený, aby bol pre nás dnes večer Lubu.“

Ako som išiel na improvizované pódium, všetci bratia mi tlieskali a povzbudzujúco na mňa pokrikovali.

Pelissor začal svoj príbeh. „Lubu, ako viete, bol čistý a jemný mladík, ktorý práve prešiel smrťou v Drakovi. Jeho spôsob prevádzania čierneho tanca bol taký nevinný, že keď trénoval v poliach, vtáky prilietali, aby sa na neho pozerali, také boli z neho dojaté.“ Pelissor mi pokynul, naznačujúc, že mám zahrať Lubuovu časť.

Začal som čierny tanec a pokúšal sa vymyslieť, ako vniesť ‘nevinnosť’ a ‘dojímavosť’ do smrtiaceho umenia. Zvýraznil som pohyby svojich zápästí, nasadil som detinskú tvár a stále hľadel do neba, s doširoka otvorenými ústami. A z času na čas som zastal a vydal zo seba hlboké vzdychnutie. Bratia zatiaľ všetci pískali, napodobňujúc hlučné vtáky.

„Potom jedného dňa…“ Pelissorov tón sa zmenil na autoritatívny, aby obnovil ticho, „potom jedného dňa, Lubuov učiteľ prikázal Lubuovi, aby išiel do sveta a zabil jedného z Nefilim.“ Pelissor sa pozrel na Mareka a luskol prstami.

Marek vyskočil dopredu ako panter a dostal z obecenstva hlasné „Úúúh!“ V troch skokoch pristál vedľa mňa. Jeho pery sa pohybovali, akoby rýchlo rozprával, napĺňajúc priestor prehnanými gestami. Potom namieril ukazovák doprava, urobil ďalší skok a demonštroval rituálny spôsob vykonania čiernej štyridsiatky za päť sekúnd.

Všetci zarevali, „JUJUJUJUJÚ…!“

Marek si išiel sadnúť naspäť k skupine svojich priateľov a Pelissor pokračoval, „Boli to tie časy, keď v kraji žil nefilimský obor Bobros. Tento ničomník, táto špina, tento odpad spomedzi Nefilim, sa zvykol stravovať ľudským mäsom a posielal svoje tri škaredé sestry, aby pre neho kradli bábätká, ktoré oceňoval viac ako akékoľvek iné jedlo.“

„Sladký Pán Melchisedek!“ civel som na neho. „Čo je toto za príbeh?“

Všetci fujkali a robili nezákonne hanebné gestá.

A išlo to ešte ďalej. „Obor Bobros jedol jedno dieťa za druhým, ale nikdy sa nenasýtil. Po dvanástich rokoch — a tisíckach bábätiek — sa rozhodol, ‘Chcem niečo viac… Á, čo by mi tak mohlo priniesť väčšie uspokojenie? Už viem! Keby som tak mohol jesť bábätká môjho druhu, to by ma uspokojilo!’ Ale Bobros bol príliš veľký zbabelec, aby riskoval posielať svoje sestry kradnúť deti Nefilim, čo by na neho znieslo hnev Lovcov. Tak povedal dievčatám, ‘Pôjdete a urobíte mi tri nefilimské bábätká, ktoré mi donesiete hneď, ako vyjdú z vášho lona’“.

Bola tu pauza, aby mohli bratia vyjadriť svoje znechutenie — čo aj urobili, veľmi názorným spôsobom.

„Sestry boli vydesené,“ pokračoval Pelissor. „Ak by neuposlúchli príkaz, Bobrosa by mohla pochytiť vražedná zúrivosť a mohol by ich pozabíjať — alebo možno aj zožrať zaživa. Lebo boli také škaredé a smradľavé, že si nedokázali predstaviť muža, dokonca ani jedného z Nefilim, ktorý by sa ich kedy chcel dotknúť. A tak použili hanebný úskok vlastný svojmu druhu. Náhodou tam bolo jedno bábätko-dievča, ktorú ukradli jej rodičom pred sedemnástimi rokmi. Bola taká roztomilá a zvláštna, že dokonca ani tri škaredé sestry sa nedokázali odhodlať hodiť ju Bobrosovi. Tak ju skryli a kŕmili oslím mliekom; a ako rástla, držali ju v stromovom dome, v lese za Bobrosovým obydlím. Sestry, ktoré boli navyše dosť hlúpe, dali dieťaťu meno Verzaza.“

Fakt, že počúvali tento príbeh každý rok už po celé desaťročia, nebol žiadny problém v Zákone! Keď počuli narážku na meno Verzazyela Strážcu, obecenstvo sa nedokázalo ovládnuť a vypuklo do hurónskeho rehotu; niektorí z bratov sa dokonca váľali po zemi.

Keď sa obnovil aký-taký poriadok, Pelissor pokračoval, „Verzaza bola teraz nádhernou pôvabnou mladou ženou. Tri škaredé sestry si pomysleli, ‘Necháme ju zlákať muža do Verzazyelovej jaskyne. V začarovanej atmosfére nebude schopný nič rozoznať, vezme si nás a my počneme deti.’ Za týmto účelom pripravili odvar z bylín pobláznenia a dali ho Verzaze vypiť predtým, ako ju odviedli k jaskyni.“

Obecenstvo bolo dokonale upútané a Pelissor pokračoval, „Toto sa udialo približne v tom čase, keď nevinný Lubu kráčal červenými kaňonmi, neďaleko jaskyne Verzazyela Strážcu.“ Rozprávač mi dal rukou signál a ja som začal chodiť okolo, pričom som mával rukami a hľadel do neba, s dokorán otvorenými ústami.

„Keď ho zbadali, takého krehkého a čistého mladíka, tri škaredé nefilimské sestry dostali všetky rovnaký nápad, ‘Ehéj! Tu je naša obeť!’ a poslali za ním Verzazu. Verzaza, ktorá z bylín pobláznenia úplne potratila rozum, povedala Lubuovi, ‘Och, krásny muž, oženíš sa so mnou?’“

Floster, ktorý napriek dobrej práci, ktorú na mne odviedla Drakana, bol odo mňa stále o hlavu vyšší a skoro raz taký veľký, vyskočil na scénu a s rukami skríženými na hrudi hral rolu zamilovanej Verzazy. Išlo mu to tak dobre, že som sa neudržal a padal som od smiechu spolu s obecenstvom.

Pelissor napodobil sladký hlas dievčiny, „‘Ó, krásny muž, pôjdeš so mnou do môjho domu, aby sa s tebou mohla stretnúť moja rodina a obdarovať ťa?’“

Zatiaľ čo Floster nasadil zvodný úsmev sedemnásťročnej zvodkyne, Synovia Draka všetci hulákali, „Nie! Lubu!“, „Nechoď!“, „Dávaj si pozor, Lubu!“ Keďže som reagoval pomaly, Floster ma rázne chytil za rameno svojou obrovskou rukou a začal ma ťahať, akože do jaskyne. Obecenstvo začalo kričať od hrôzy, ešte hlasnejšie ako predtým, „Nie! Je to pasca!“, „Uteč, Lubu!“

Po tejto minúte intenzívnej akcie rozprávanie pokračovalo, „Hneď ako vstúpil do Verzazyelovej jaskyne, Lubu sa ocitol v zajatí klamlivej mágie troch škaredých nefilimských sestier a uveril, že sa už oženil s Verzazou. Potom k nemu prišla jedna zo sestier…“

Hora-Floster zmizol a vystriedal ho iný kňazom, ešte väčší ako on.

Pelissor nasadil trasľavý hlas starej ženy, „‘Lubu-ka, či si ma nezoberieš a nedáš mi syna?’ A náš mladý brat, ktorý veril, že ho volá krásna Verzaza, obšťastnil prvú sestru a ona počala dcéru.“

Nebol som si istý, čo som mal v tejto fáze robiť, ale v skutočnosti na tom nezáležalo, lebo celé obecenstvo kričalo rituálne „JUJUJUJUJÚ!“ takou hlasitosťou, že steny jaskyne sa otriasali.

Keď znovu dokázal počuť svoj hlas, Pelissor pokračoval, „Hneď po tomto prišla druhá sestra a opäť oklamala mladíka, ‘Lubu-ka, či si ma nezoberieš a nedáš mi syna?’ Náš brat, ktorý bol silný, obšťastnil ženu a ona počala dcéru.“

Obecenstvo vydalo druhú vlnu „JUJUJUJUJÚ…“ rovnako hlasnú ako prvú.

„Potom prišla tretia sestra a Lubu bol opäť oklamaný. ‘Lubu-ka, či si ma nezoberieš a nedáš mi syna?’ Náš brat, ktorý bol veľmi silný, obšťastnil ženu a ona počala dcéru.“ Nasledovala tretia vlnu rituálneho revu.

„A tri sestry boli spokojné a išli naspäť do Bobrosovho domu. Ale potom…“

Tentokrát bol rámus bratských rituálnych výkrikov taký ohlušujúci, že som si takmer musel zapchať uši.

„Potom…“ dostal sa nakoniec k slovu Pelissor, „Verzaza, ktorá zostala zabudnutá v jaskyni, prišla k nemu a povedala, ‘Lubu-ka, či si ma nezoberieš a nedáš mi syna?’ Náš brat, ktorý vedel, že Drak nepozná žiadne hranice, obšťastnil ženu a počas deviatich mesiacov zostali spolu v jaskyni.“ Pokúsil som sa urobiť im radosť, tak som víťazoslávne zdvihol svoju ľavú päsť, ako pri rituálnom pozdrave Synov Draka. Obecenstvo zareagovalo hromovým „JUJUJUJUJÚ…!“ až sa zdalo, že sa otriasa hora.

Keď opäť dokázal počuť svoj hlas, Pelissor sa spýtal, „Viete, čo sa stalo po deviatich mesiacoch?“

Skutočnosť, že všetci poznali príbeh naspamäť, im všetkým vôbec neprekážala. Podľa atlantského spôsobu, bratia kričali, „Nie! Čo?“, „Povedz nám!“, „Povedz nám, Pelissor, chceme to vedieť!“

„Po deviatich mesiacoch prvá sestra porodila malé dievčatko. Bobros ju zožral a veľmi mu chutila — najlepšie bábätko, aké kedy jedol. Deň nato porodila druhá sestra a Bobros zožral druhé dievčatko. A na tretí deň zožral aj tretie bábätko. Ale potom…“ Nasledovala pauza na vyjadrenie zhnusenia, „ale potom na štvrtý deň, keď zúrivo požadoval ďalšie, rovnako chutné bábätko, sestry si zrazu spomenuli, že zabudli v jaskyni Verzazu. Pomysleli si, ‘Ak Verzaza počala s Lubuom dieťa a bábätko bolo deväť mesiacov varené mágiou Verzazyela, potom jeho chuť určite Bobrosa uspokojí.’ Tak sa všetky tri ponáhľali do jaskyne a tam… čo tam objavili?“

Rozprávačovi rýchlo odpovedali, „Povedz nám to, Pelissor!“, „Prosím, povedz nám to, rýchlo!“, „Nemôžeme sa už dočkať, povedz nám!“

„Milovanie Lubua a Verzazy stále pokračovalo; a bohovia okolo nich utkali zlatú sieť, aby ich ochránili. Svetlo, ktoré vychádzalo zo siete, bolo také ohromujúce, že tri nefilimské sestry zostali začarované. Nemohli od neho odtrhnúť oči a stáli tam veľmi veľmi veľmi dlho.

Medzitým bol už Bobros netrpezlivý a vybral sa ich hľadať do jaskyne. Keď videl, že sestry len tak nečinne stoja, namiesto toho, aby mu zháňali bábätká, Bobros sa tak rozzúril, že ich jednu po druhej zabil — rozhryzol im zubami hrdlo. Potom prikročil k sieti a tak do nej kopol, že sa rozbila. Lubu sa hneď prebudil a postavil sa. Keď videl na dlážke tri mŕtve škaredé sestry, uvedomil si, že bol oklamaný. A čo potom Lubu urobil?“

Vydupávajúc svojimi nohami rytmus na dlážke a spojac všetky svoje hlasy do jedného ohlušujúceho búšenia, bratia začali skandovať, „Klial! Klial! Klial!“ Trvalo to istý čas a potom nasledovalo ticho. Všetci na mňa hľadeli.

„Och môj Pán Melchisedek!“ pomyslel som si. „Inšpiruj ma!“ Potom som pomaly zodvihol ruky a otvoril ústa, akoby som sa chystal vydať Dračí výkrik. Pomaly, zhlboka, a tak nahlas ako som len dokázal, zareval som, „Podsvetie! Dno Podsvetia a Podsvetie Ešte Hlbšie!“

Všetci tlieskali, „Veľmi dobre, Lubu!“, „Výborne!“

Potom Pelissor dopovedal koniec príbehu. „Rozzúrený, Lubu vyskočil do vzduchu. Bobros, užasnutý a ohromený, zistil, že mladík je adeptom čierneho tanca. Pokúšal sa brániť, ale Bojovník ho zrazil na zem ako vrece zemiakov a zabil ho rituálnym spôsobom.“

Predviedol som poslednú fázu čierneho tanca, k veľkému aplauzu a jasotu obecenstva.

Po poslednom „JUJUJUJUJÚ…“ to Pelissor uzavrel, „Verzaza sa nakoniec zobudila a čoskoro mala bábätko — chlapca, ktorý počas deviatich mesiacov rástol vo Verzazyelovej jaskyni, a preto prejavoval nadprirodzené schopnosti. Ale toto, pravdaže, je už iný príbeh.“

Všetci bratia povstali a prevolávali Pelissorovi na slávu. Po dlhých ováciách, pri ktorých sa otriasala hora, sa zhromaždení Synovia Draka, vyburcovaní povznesenou náladou, pustili do divokého Dračieho tanca.

6.26 Pach Nefilim

Marek mi povedal, že brata Drluka nájdem na jednej z terás červeného útesu. Vtedy som už mal preskúmanú každú dieru a štrbinu hory, všetky schody a terasy som zliezol veľakrát, len kvôli radosti z pohybu. Nájsť Drluka mi netrvalo dlho.

Stál opretý o skalu, zahľadený do hmiel. Mal tmavé vlasy a čierne oči, rovnako ako mnohí ľudia Červenej Zeme. Jeho telo bolo silné a ťažké ako telo Bojovníka, ale prvá vec, ktorá ma zaujala, boli obrovské fúzy a husté obočie. Keď som videl jeho krátke vlasy a bradu — charakteristická značka Bojovníkov — zrazu som začal uvažovať, či som urobil niečo nesprávne, keď som si nechal narásť vlasy. Keď som trénoval čierny tanec, musel som si ich zopnúť, ale zvyšok času som si užíval pocit hustej pohybujúcej sa masy vlasov. Zakaždým, keď som pohol hlavou, mi husté kadere prešli po pleciach — pocit, ktorý robil moju obličku mocnou.

S rituálnymi poznávacími znakmi som zákonne oslovil Drluka, „Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci, brat Drluk!“

„Všetka sláva Matke Nekonečnej Noci, Zar, môj priateľ v Drakovi. Gratulujem k tvojmu predstaveniu minulú noc! Preklínacia časť bola obzvlášť dobrá.“

K tomu som sa radšej nechcel veľmi vracať, tak som sa len zdvorilo usmial, „Majster Marek Nezničiteľný mi povedal, že tu nie je nikto lepší ako vy, kto by ma mohol naučiť umeniu čuchu.“

Drluk na mňa chvíľu hľadel. Potom sa obrátil naspäť k hmlám a povedal, „Jedna vec o nefilimskej zberbe je… že smrdia! Môžeš ich zacítiť na míle a míle ďaleko. Tam, napríklad…“ Drluk ukázal na východ, „tam je skupina Nefilim. Je ich aspoň štyridsať.“

To znelo úžasne. „Chcete povedať, že ich dokážete vyňuchať?“

Odpovedal jedným z tých chladných tónov Bojovníkov, ktoré nenechávali priestor na váhanie, „No tak, urob to so mnou. Rozšír svoje vnímanie do priestoru.“

Rozšíril som svoje vedomie do tmy viditeľnej.

„Správne!“ povedal. „Teraz ma nasleduj týmto smerom. Áno, tak! Teraz očuchaj priestor. Ovoňaj, čo prichádza z tohto smeru.“

So zatvorenými očami som zavlnil nozdrami tak, ako ma to učil Amaran a nadýchol sa. Okamžite som dokázal rozoznať zreteľnú vibráciu v tme viditeľnej. Drluk sa vcítil do toho, čo som cítil ja. Spokojný s tým, že moje vnímanie je správne, povedal, „Správne v Drakovi, synak. Presne tak to páchne. A nemýľ sa, je to škaredý pach smrti. Kedykoľvek ho zacítiš, musíš zabiť alebo byť zabitý.“

Drlukov tón bol znepokojujúco chladný. Netešil som sa na stretnutie tvárou v tvár nefilimským netvorom.

„Budeš sa musieť naučiť niektoré rafinovanejšie spôsoby ako používať čuch. Inak ťa nefilimskí Lovci okamžite identifikujú a lokalizujú. Tu je to jedno, keďže si v príjemnom úkryte Mount Lorzen. Ale ak lovíš alebo si lovený…“ pozrel sa na mňa s nebezpečným úsmevom Bojovníka, „Zbohom, muž Zákona!“

„Ale ako vyzerajú Nefilim? Sú to všetko obri?“

Drluk sa uškrnul, „Nie, nie, synak. Iba niektorí z nich vyzerajú ako monštrá. Prevažná väčšina má telá ako normálni ľudia a žijú medzi normálnymi ľuďmi. Inkognito. Ale okrem pachu, existujú určité znaky v ich aure, podľa ktorých ich rozoznáš.“

„Aké znaky?“

„Špecifické kvality svetla. Otvor svoju myseľ, Zar.“

Vyprázdnil som svoju myseľ, urobil sa prístupným a nechal do seba Drluka projektovať dojmy a spomienky.

Prišiel ku mne obraz. Významne vyzerajúci muž, okolo štyridsiatky. Mal vysoké čelo a vyzeral dosť dôstojne a ostražito.

„Vidíš?“ povedal Drluk. „To svetlo v jeho aure.“

„Je to pekné svetlo!“ bol som prekvapený.

Drluk mi ďalej posielal obrazy. „Nikdy nezabudni na jednu vec ohľadne nefilimskej špiny: sú prefíkaní. To je jeden z dôvodov, prečo sú takí nebezpeční. Nie sú iba zvrhlí, sú aj dôvtipní. Často končia v mocenských postaveniach — nie v krajoch Červenej Zeme, pravdaže, kde boli vyhubení a vyhnaní od čias Lorzena. Ale v iných krajoch, hlavne na severe, žije veľa Nefilim úplne beztrestne. Sú skazení. Zamorujú vzduch. Dokonca aj vo svätyniach. Ba aj na dvoroch kniežat.“

„Ako to, že sa tu často vyskytujú skupiny Nefilim, keď boli z tohto kraja vyhnaní?“

„Sú to pútnici zo severu. Prichádzajú navštíviť jaskyňu Verzazyela Strážcu. Chcú ukradnúť jeho mágiu. Bažia po akomsi druhu zasvätenia. Veria, že Verzazyel pre nich zanechal v jaskyni sily.“ Drlukove oči sa na chvíľu stratili v hmlách. „Poviem ti viac. Nefilimský odpad… sa zoskupuje v rodinách. Každá rodina odvodzuje svoj pôvod od jedného zo Strážcov, ako nejaký druh kasty. Ale oni dokonca neuznávajú ani Zákon kást, ženia a vydávajú sa z jednej skupiny do druhej. Sú hanební a pošpiňujú Zákon. Tí, ktorí prichádzajú navštíviť Verzazyelovu jaskyňu, sú z Verzazyelovho klanu. Oni všetci tvrdia, že sú bastardmi Verzazyela Strážcu.“

„Útočíme na nich, keď sú v krajoch Červenej Zeme?“

„Pokiaľ cestujú v skupinách pútnikov a nepotulujú sa po kraji, tak nie.“ Drluk sa na mňa pozrel s jedným zo svojich úsmevov Bojovníka. „No, väčšinou nie.“ Potom upriamil svoj pohľad do hmiel.

Začínal som byť čoraz viac a viac zvedavý na nefilimských Lovcov. Kolovalo o nich toľko čudných príbehov. „Berú si pútnici so sebou Lovcov?“

„Veľké skupiny zvyčajne áno; malé, nie vždy. Keď ťa Marek vyšle von, aby si zabil svojho prvého Nefilim, modli sa, aby na okolí nebol žiadny Lovec! Počul si o kuren-džaya? Je to ich štýl boja. Hnusný a smrtiaci. Ak ich nedokážeš okamžite zabiť, chytia ťa do svojich Hrotových sietí a to je tvoj koniec.“ Drlukov tón naznačoval, že už nemá chuť odpovedať na žiadne ďalšie moje otázky.

Zákonne som mu poďakoval a pobral sa preč.

Ako som skákal naspäť schodišťom na okraji útesu, s istou nostalgiou som si spomenul na šťastné dni v Eisraime, keď bol Džervin tým ústretovejší, čím viac otázok som kládol. A keď som mohol vyjsť zo svätyne bez toho, že by som sa musel obávať nefilimských Lovcov.

6.27 Nefilimskí Lovci

Nasledujúci deň som sedel v jedálni s Flosterom a jedným z jeho priateľov, Ap Remerom. Mužovi ťahalo na štyridsiatku. Nebol taký vysoký ako Floster, ale bol rovnako veľký, a nosil čierne nohavice a košeľu Bojovníkov. Keďže dvojica priateľov vyzerala byť v zhovorčivej nálade, rozhodol som sa opýtať, „Floster, povieš mi, akí sú nefilimskí Lovci?“

Floster vystrúhal grimasu, čím jasne naznačil, že sa mu moja otázka nepáči. Ap Remer odpovedal namiesto neho, „Vieš, že Nefilim boli deťmi Strážcov, tých anjelov, ktorí zostúpili do kráľovstva a oženili sa s dcérami ľudí?“

Prikývol som, „Sú Strážcovia ešte v kráľovstve?“

„Nie, synak, vrátili sa do sfér už veľmi, veľmi dávno. Ich moc bola ohromná. Podobná ohňu. A omnoho väčšia ako dokážu ľudia pochopiť. Strážcovia sa oženili s dcérami ľudí a mali s nimi deti. Táto nová rasa, zrodená zo semena Strážcov, bola nazvaná Nefilim. Čoskoro sa ukázalo, že Nefilim nie sú ako normálni ľudia. Oheň Strážcov s nimi urobil čudné veci. Niektorí sa stali takými pyšnými a arogantnými, že chceli dobyť celé kráľovstvo len pre seba. Niektorí boli obri s nenásytnou chuťou na ľudské mäso. Po niekoľkých generáciách bolo už kráľovstvo tak zamorené týmito netvormi, že nikto už nemohol pokojne žiť — dokonca ani samotní Nefilim! Tak vytvorili jednotku bojovníkov, ktorí by ich dokázali ochrániť pred najzúrivejšími z ich vlastného druhu. A tu je pôvod Lovcov.“

„Takže Lovci neboli vytvorení ako reakcia na Veľkých Bojovníkov?“

„Nie, synak, Lovci existovali pred Lorzenom. Ale keď Veľkí Bojovníci začali likvidovať nefilimskú špinu v južných krajoch kráľovstva, Nefilim zo severu vytrénovali kopu Lovcov a pripravili sa na vojnu. Niektorí hovoria, že keby Lorzen proti nim postavil armádu a vyhladil ich z celého kráľovstva, mohlo sa zabrániť nespočetným zlám. Iní argumentujú, že v severných krajoch už bolo toľko Nefilim, že vojna by trvala celé generácie. Tak či onak, Lorzen sa rozhodol vrátiť do svätyne Draka a hrozba Nefilim sa začala šíriť na severe.“

„Ap Remer, aké druhy zbraní používajú nefilimskí Lovci?“

„Smrtiace sily, ktoré čerpajú z centier nad hlavou. Veľmi nebezpečné magické sily, ktoré vrhajú ako siete. Uškrtia tvoju životnú silu a zničia tvoju myseľ. Keď si raz chytený v sieti, niet úniku. Tvárou v tvár Lovcovi musí Bojovník udrieť ako blesk.“

Floster prestal jesť. Pohrával sa s jedlom na tanieri. Pozrel sa na mňa, „Ap Remer vie, o čom hovorí, sám ich zabil jedenásť.“

S nebezpečným úsmevom Bojovníkov, Ap Remer povedal, „V čase, keď Marek Nezničiteľný ukončí tvoj výcvik, už najskôr sám budeš mať na svojom konte niekoľko Nefilim.“

Obrátil som tvár k svojmu tanieru. Už som nemal chuť klásť ďalšie otázky.

Stále sa pohrávajúc so zuhoľnatenými kusmi na svojom tanieri, Floster prebral iniciatívu, „Vieš, čo hovoria ľudia, Zar? Že ak sú Nefilim takí skazení, je to kvôli ich potrave. Nemáš predstavu, aký odpad jedia! Niečo úplne odporné!“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ pokračoval Ap Remer, „Hej, to hovoria ľudia. A tiež to, že keď ťa chcú mučiť, nefilimská špina začne vždy tým, že ťa nakŕmi svojou potravou. Po nej si už v takom stave, že nedokážeš odolať ich zvrhlému zaobchádzaniu.“

Skutočnosť, že niekto môže mučiť ľudí jedlom, ma priviedla k zamysleniu. Vyvolalo to vo mne obrazy, ako som zviazaný a netvor s dlhými tesákmi mi do hrdla pchá hnus z jaskýň zúfalstva.

Aby zmenil tému, Floster zavolal na Pelissora, ktorý sedel blízko nás. „Hej! Pelissor, múdry muž Zákona, porozprávaj nám príbeh!“

„Áno, Pelissor, rozohrej našich Drakov!“ pridal sa Ap Remer.

Iní bratia sa tiež pripojili, „Pelissor, chceme príbeh!“

Zdalo sa, že muž s dlhými bielymi vlasmi s tým nemá problém. Postavil sa, „A čo príbeh o Gatzelovi, Veľkom Bojovníkovi, ktorý ovládol moc Azazela svojou tvrdohlavosťou?“

„Áno! Ten je dobrý!“ schválili bratia.

Ap Remer sa ku mne obrátil a opýtal sa, „Už si ho počul?“

„Nie!“ potriasol som hlavou, stále premýšľajúc, aký druh potravy by mohol byť použitý na mučenie Veľkého Bojovníka.

„Je to naozaj dobrý príbeh. Budeš ho milovať, aj keď to bude len tvoj prvý raz!“

„Raz, veľmi dávno,“ začal Pelissor, „sa v dedine v kraji Červenej Zeme narodil syn Veľkého Bojovníka. Jeho meno bolo Gatzel. Viete prečo?“

„Nie! Prečo?“ kričali bratia. „Povedz nám to, Pelissor!“

„To preto, že bol takým tŕňom v Drakovi, že mu otec aspoň trikrát za deň musel povedať, ‘Choď k Azazelovi a strať sa!’“

Všetci bratia vybuchli smiechom. Ako smiech upadal, Pelissor sa obrátil ku mne, „Vieš, kto je Azazel, Zar?“

Potriasol som hlavou.

„Bol to vodca Strážcov, tých anjelov, ktorí, nanešťastie, splodili nefilimskú špinu.“ Potom sa vrátil k príbehu, „Keď pre Gatzela nadišiel čas, aby bol zasvätený vo Svätyni Draka, jeho rodine sa nesmierne uľavilo, že ho už nebudú musieť znášať. Toto, mimochodom, je spôsob, akým sa stal Veľkým Bojovníkom: keď bol v krypte smrti, Drakana Hlbočiny ho už mala tak plné zuby, že ho poslala naspäť a povedala mu…“

„Choď k Azazelovi a strať sa!“ zarevali jednohlasne všetci bratia.

„Pres-ne, bratia moji!“ Pelissorovi sa podarilo ich zapáliť. „Takto sa vrátil k životu v kráľovstve. Potom, po dvanástich rokoch trénovania čierneho tanca a Nižších Mystérií, nastal pre neho čas, aby ovládol najvyššiu úroveň Hlasu, ktorý je hromom Zeme. Ale Gatzel zvykol tak dráždiť svojho učiteľa, že keď sa na neho obrátil, aby ho naučil projektovať hrom Zeme, učiteľ mu odpovedal…“

„Choď k Azazelovi a strať sa!“ bratia hulákali od radosti.

„Pres-ne tak, bratia moji! Ale náš Gatzel bol odpoveďou zmätený. Keďže jeho viera v učiteľa bola úplná, zrazu si začal myslieť, že jeho osudom musí byť nájdenie Azazelovej jaskyne, ktorá je stratená a pochovaná v divočine, na tajnom mieste zvanom Dudael. Tak sa pobral preč, k veľkej úľave všetkých vo svätyni. Celých dvadsaťsedem rokov hľadal Gatzel, taký bol tvrdohlavý. Nakoniec konečne našiel jaskyňu a stretol Azazela. Okamžite si Strážcu obľúbil. Po prvýkrát vo svojom živote našiel niekoho, kto mu nepovedal, aby išiel k Azazelovi a stratil sa!“

Rehot bol taký hlasný, že Pelissor musel minútu počkať.

„Ako vlastne Gatzel ovládol silu Azazela, najväčšieho zo Strážcov? To sa nikto nikdy nedozvedel, ale odhadujem, že Azazel ho mal už tak plné zuby, že mu moc daroval, aby sa ho zbavil.“

6.28 Od Hlasu k Hlasu

Nasledujúci piatok ma Marek a jeho muži zobrali do kaplnky Slova. Bola to posvätná krypta, zvláštne miesto, ktoré bolo pre mňa dovtedy prísne zakázané.

Potom, ako som čakal vonku asi hodinu, sa dvere otvorili.

Vstúpil som. Neozval sa žiadny zvuk, až kým sa za mnou nezatresli dvere, zanechajúc ma v úplnej tme. Zdrapilo ma desať hrozivých rúk a donútili ma zopakovať ďalšiu prísahu mlčanlivosti.

Keď som prisahal na svoj život, že nikdy neodhalím tajomstvá, ktoré mi budú zverené, ruky ma pustili.

Bola zapálená malá sviečka, ktorá predo mnou odhalila ohromný čierny záves. Marekovi muži okolo mňa utvorili kruh a začali spievať hymnu Zákona,

„To, čo je tvojím jadrom a bolo ukryté pred vekmi,

To, čo si zabudol,

To, čo si stratil,

Ti Hlas pripomenie.

To, čo bolo od teba odtrhnuté,

Keď bola Zem ešte mladá a živá Mágiou,

Ti Hlas pripomenie.

To, čo si si myslel, že umrelo,

To, za čím plače tvoje srdce,

Ti Hlas pripomenie.

To, čo si hľadal celé eóny,

A je plodné tvojou prichádzajúcou večnosťou,

Ti Hlas pripomenie.“

Ich hlasy sa náhle zmenili. Získali ‘rozmer’. Stali sa zvláštne vibrujúcimi, naplnené pulzovaním života, ktoré rozpálilo moju energiu, akoby bola vznietená Drakom hore aj dole súčasne. Užasnutý, videl som z ich úst vychádzať modré a oranžové plamene svetla.

Zalapal som po dychu, keď som si uvedomil, že šestnásť mužov na mňa projektuje Hlas.

Za roky mojich rituálov, s prestížnymi kňazmi Lososového Rúcha alebo aj v kaplnke večného plameňa, som nikdy nevidel nič také. Hlasy ma najprv hladkali ako jemný vánok Podsvetia a premenili každé vlákno môjho tela na pevnú vibráciu. Ale ako sa projekcia Hlasu zintenzívnila, začal som sa triasť a vrúfovať ako pri jednom z najprudších objatí mojej Matky Drakany.

Marek zodvihol ruku. Jeho muži ešte zvýšili silu a premenili priestor v miestnosti na pole oslepujúcich mnohofarebných svetiel. Jemný vánok sa zmenil na prudké nárazy vetra, ktoré mnou lomcovali, akoby sa celá moja štruktúra mala rozbiť a rozpadnúť. Čoskoro som stratil kontakt s jaskyňou a ocitol sa prenesený do inej dimenzie, kypiacej nadmierou života a monumentálnymi silami, ktoré prúdili všetkými smermi, ako v legendách zobrazujúcich Pradávne Dni Zeme.

Táto exkurzia v čase náhle skončila, keď Marek luskol prstami a v miestnosti zavládlo ticho.

Prehovoril.

Počul som ho akoby z diaľky, a vôbec som nevedel, čo hovorí.

Projektoval na moje brucho hlboký Hlas-plameň, aby ma priviedol naspäť do miestnosti. „Dnes ti prepožičiam silu Hlasu,“ vyhlásil slávnostne, „tak ako som ju prijal od svojho učiteľa. Dnes sa staneš správcom tohto starobylého mystéria, ktoré nám bolo zjavené bohmi a od tých čias bez prerušenia prenášané z majstra na učeníka.“

Marek odtiahol čierny záves a odhalil oltár, na ktorom horel niekoľko centimetrov vysoký Svätý Modrý Plameň, vychádzajúci zo zlatého podstavca.

„Toto,“ povedal Marek, „je Plameň Slova. Zasvätenci Hlasu boli od nepamäti jeho strážcami. Nie je to žiadny bežný plameň, ako napríklad plameň pochodne. Nepopáli ruku.“ Vložil svoju pravú ruku doprostred plameňa.

Plameň ďalej horel cez a nad jeho rukou, bezo zmeny.

„Tento Svätý Plameň nepotrebuje olej ani drevo na to, aby horel.“ Hľadiac do mojich očí, povedal, „Teraz pozorne sleduj!“ Obrátil sa k Plameňu a použil Hlas, aby vylúdil zvuk „úúúúúúu“. Ako projektoval zvuk, stalo sa čosi neobyčajné — Plameň zrazu narástol na dvojnásobok a zmenil farbu z modrej na oranžovú.

Bol som ohromený. Skôr ako som mal čas myslieť, Marek Hlasom projektoval ostrý príkaz, „Teraz to urob ty!“ a znovu pokračoval v „úúúúúúu“ zvuku.

Nútený neodolateľnou silou jeho Hlasu, automaticky som začal projektovať rovnaký zvuk! Udivene som hľadel na dlhý plameň ružového svetla, ktorý vychádzal z mojich úst.

Svätý Plameň na oltári narástol na veľkosť ľudskej hlavy, ihrajúc myriadami meniacich sa farieb. Marek pokynul rukou a všetci muži sa k nám pridali, dodávajúc svojimi Hlasmi toľko sily, že Svätý Plameň sa päťnásobne zväčšil.

Naše ústa chrlili plamene. Mojím hrdlom otriasali prudké vrúfujúce vlny, moc a sláva Podsvetí rezonovala s mojím hrtanom, a tiež s mojím bruchom! Vrúfovanie hore, vrúfovanie dole, nastala explózia.

Stal som sa Hlasom, srdcom Draka, pokrývajúcim celú jaskyňu. Čoskoro som obsiahol celú horu, stúpajúc z Hlbokých Podsvetí k vrcholom svetla, ktoré sa na mňa usmievalo, v očakávaní stretnutia.

Keď som si najbližšie uvedomil Zara, tancoval som s ostatnými čierny tanec v našej zvyčajnej jaskyni.

Prešli tri dni.

6.29 Tréning v nových zbraniach

Počas nasledujúcich týždňov mi bol predstavený arzenál bojových postupov, ktoré boli od čias Lorzena prenášané a zdokonaľované líniou Synov Draka.

Prvý z nich spočíval vo vyťahovaní ťažkých, toxických Dračích výparov zo zeme. Tieto sa nechali vystúpať priamo do tela protivníka a okamžite ho uspali. Rovnakým spôsobom mohla byť omráčená celá rota, čím sa získalo množstvo času nato, aby udreli čierni tanečníci. Túto techniku používal Lorzen už od samého začiatku, keď očisťoval kraj od nefimilskej zberby. Podobnými postupmi sa dali vyťahovať ťažké uspávajúce jedy z priestorov Podsvetia, a použiť ich na otupenie a dočasné paralyzovanie ľudí. Niektoré z týchto jedov boli také toxické, že z nich mohli ľudia ochorieť na niekoľko týždňov alebo ich mohli dokonca aj zabiť.

Iné praktiky mali dočinenia s podlomením sily protivníkov tým, že sa odrezali ich podvedomé korene v Podsvetiach, čím sa zničili základy ich nižších čakier. Bojovníci používali celý arzenál takýchto techník, aby zničili vitalitu svojich nepriateľov.

Tiež používali množstvo spôsobov, ako rozširovať svoje vnímanie cez priestor tmy viditeľnej. Vedeli vyňuchať svojich nepriateľov a na diaľku zistiť ich polohu. To fungovalo nielen na Nefilim, ale aj na normálnych ľudí a dali sa tak získať špecifické informácie: koľko je nepriateľov, k akým kastám patria, akí sú nebezpeční. Nebezpeční ľudia so silnou energiou bojovníka mali určitý pach, ktorý bol nezameniteľný. Kontrolóri mali tiež charakteristický pach, rovnako ako niektoré iné kasty a etnické skupiny.

Existovali metódy, ktorými dokázal Bojovník okolo seba vytvoriť chránený priestor a byť okamžite varovaný, keď niekto do tohto priestoru vstúpil. Tieto spočívali na vytvorení astrálnych majákov v tme viditeľnej a ich použití na vytvorenie poľa. Akonáhle doň niekto vstúpil, atmosféra vedomia v poli sa zmenila, dosť na to, aby sa človek v noci zobudil.

Ako sa tréning zintenzívňoval, stal sa takmer nepretržitým. Celé mesiace nás Marek Nezničiteľný brával do okolia a trénoval nás v boji za všetkých možných podmienok a situácií. Rozdelil nás do skupín, ktoré mali proti sebe bojovať a snažiť sa poraziť ostatných rafinovanosťou a prekvapiť ich. Každú noc som musel vytvoriť ochranné pole, keďže som nikdy nevedel, kedy ma môže prekvapiť ‘nepriateľ’. Stále som bol pripravený vyskočiť a bojovať čiernym tancom o svoj život.

Marek vedel až príliš dobre, že skôr či neskôr budú jeho muži musieť bojovať proti nebezpečným protivníkom. Jeho spôsob prejavenia svojej lásky k nám spočíval v tom, že bol nemilosrdným učiteľom, ktorý nikdy nikomu nedovolil poľaviť v bdelosti a posúval tréning za všetky mysliteľné hranice.

Viac ako len fyzické cvičenia a okultné zbrane, bolo to Lorzenove umenie boja, ktoré na nás Marek prenášal. To zahŕňalo rôzne stratégie a taktiky, štúdium bojových štýlov a metód iných škôl, nielen nefilimských. Bolo v tom obsiahnuté aj to, čo Marek nazýval ‘inteligencia vojny’ — čítanie myslí svojich nepriateľov, pochopenie ich motívov a ich pozadia, a stála snaha o predvídanie a predchádzanie ich ďalšieho ťahu.

Značný čas sme strávili štúdiom okultných zbraní nefilimských Lovcov, hlavne mäkkých kameňov, ktoré Lovci používali na uvoľňovanie extrémne toxických energií. Boli to okultné žiarenia, ktoré natrvalo zničili telesnú životnú silu a spôsobovali zranenia, ktoré sa mimoriadne ťažko liečili. Použitím zemských energií a síl Podsvetí, existovali spôsoby, ako zabrániť zariadeniu, aby vypustilo svoj zničujúci jed. Ale museli byť nasadené bleskovo rýchlo. Keď raz bolo jedovaté žiarenie uvoľnené, na jeho zastavenie sa už veľa urobiť nedalo.

Najväčšou a najmocnejšou zo všetkých zbraní používaných Veľkými Bojovníkmi bol samotný Hlas. Učili ma ako projektovať zvuky na brány, spolu s fyzickými údermi alebo namiesto nich. Prinášalo to prekvapujúce výsledky. Pre začiatok som dostal pokyn, aby som používal silu na prírodu a projektoval Hlas na stromy. Niektoré zvuky mali zázračné účinky a boli schopné vrátiť život aj tým najchorľavejším rastlinám. Iné dokázali strom takmer okamžite usmrtiť. V priebehu niekoľkých hodín jeho listy zhnedli a začali opadávať.

Pomocou Hlasu dokázal Bojovník nielen udrieť na nepriateľov, ale ich aj omráčiť. Hlasné škreky dokázali okamžite paralyzovať celú skupinu a učiniť ju bezmocnou voči útokom. Hlas sa tiež používal ako prostriedok na zaštítenie tela energie[19], ktorý významne zvýšil odolnosť voči úderom, dokonca aj na smrtiace brány, do istej miery. Týmto spôsobom sa dal dosiahnuť aj celý rad účinkov podobných liečeniu, posilňovanie vitality a dokonca bolo možné dosiahnuť aj omladenie.

Mesiac po mesiaci, v duchu úplnej oddanosti a mobilizácie, vyučoval Marek svojich mužov. Sústredenie bolo také úplné, že niekedy som nemal celé týždne ani minútu nato, aby som si spomenul na Elyani a všetky dobré veci Eisraimu. V niektorých fázach tréningu som musel nechať Draka vyvinúť na mňa taký tlak, až sa mi vynorili slová, „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Ale celé toto obdobie bolo ohromné. Čistota bola úplná. Deväťmesačná neprerušovaná hymna na slávu Drakany.

Jedno piatkové popoludnie, po ukončení cvičenia v kaplnke Slova, si ma Marek zavolal, „Zar, Veľký Bojovník, ako dlho je to už, odkedy sme ťa zobrali dole do krypty a zomrel si v Drakovi?“

Musel som premýšľať. „Nejakých osemnásť zákonných mesiacov a pol mesačného cyklu, myslím.“

„Nastal pre teba čas, aby si čelil inému aspektu smrti, Zar.“

Čistá fontána hore a vrúfovanie hory dole, zostal som ticho a držal jeho pohľad.

„Synovia Draka majú úslovie: Potom, ako prvýkrát zabije, Bojovník už nikdy nebude ako predtým. Takže tvoja ďalšia misia bude zasvätením.“ Marek sa odmlčal, hľadiac dole na svoju ľavú päsť. „Chcem, aby si našiel jedného z pútnikov Nefilim v okolí Verzazyelovej jaskyne a zabil ho. Alebo zabil ju. A priniesol niečo, čo nesie so sebou, napríklad nejaký šperk. Bude to tvoja prvá trofej.“

Osemnásť a pol mesiaca som len vykonával príkaz za príkazom, misiu za misiou. Preto som sa len spýtal, „Kedy mám odísť?“

„Zajtra ráno. A hýb sa Drak-rýchlo! Chcem, aby si sa hneď vrátil naspäť. Nastal čas, aby si prebádal hlbšie aspekty Hlasu, synak.“ Žmurkol na mňa s tým svojím úsmevom, „To, čo si videl doteraz, sa dá sotva nazývať nebezpečným, v porovnaní s tým, čo pre teba dokáže Hlas urobiť, keď ho rozvinieš ďalej.“

S rýchlym kývnutím Marek naznačil, že rozhovor sa skončil.

Žiadne myšlienky, len Drak, opätoval som kývnutie a pobral sa preč, aby som okamžite začal pracovať na pláne akcie.

Ako som prechádzal prahom, Marek za mnou zakričal, „Zar! A nechcem, aby si mal čokoľvek dočinenia s Lovcami. Jasné? Čas ešte neprišiel.“

6.30 Flosterov dar

Ten večer, keď som v jedálni stretol Flostera, vrúcne ma oslovil, „Pochválený buď Veľký Drak, brat! Marek mi povedal, že ideš von na misiu. Takže mám pre teba darček. Chcem, aby si si ho zobral so sebou.“

„Všetka sláva Drakane! Darček! Brat Floster, môj priateľ v Zákone, aké milé od teba. Môžem ho vidieť?“

„Nasleduj ma, brat!“ odpovedal svojím hlbokým hlasom.

Bolo to celé vzrušujúce. Ako som kráčal za ním, premýšľal som, „Keby mi dali darček za každých dvesto úderov, ktoré som dostal, odkedy som prišiel na Mount Lorzen, teraz by som už asi potreboval väčšiu miestnosť, aby sa mi tam všetky pomestili.“

Išli sme do skladu a tam, k môjmu veľkému prekvapeniu, mi Floster podal hnedé rúcho, ušité podľa vzoru eisraimského rúcha, ktoré som nosil, keď som prišiel do svätyne.

„Brat Floster!“ bol som taký dojatý, až sa mi slzy tisli do očí.

„Videl som, že si smutný, keď si sa musel vzdať toho starého, tak som si ho nechal a podľa neho ušil rovnaké. No tak, daj si ho na seba.“

Pozrel som sa na seba v jedinom zrkadle svätyne. „Floster, je perfektné! Vyzerá presne ako to, ktoré mi dal Džervin! Len je o trochu väčšie, pravdaže.“

„Len o trochu väčšie? Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Táto kapucňa má v sebe viac, ako sa zdá na prvý pohľad, vieš?! Látka bola napustená vánkom Dračej brány, podľa jednej z tajných ochranných metód Synov Vulkána. Udrží tvoju hlavu v teple a v tvojom srdci oheň. A tiež odpudzuje rôzne druhy negatívnych vplyvov.“

Objal som toho obrovského muža, „Floster… som veľmi dojatý!“

„Ale no tak, veď to nie je nič také veľké! Nechaj si ho na sebe a poďme na večeru.“

Keď som na sebe videl hnedé rúcho, oživilo to vo mne spomienky. Ako sme kráčali naspäť do jedálne, prešiel som všetkými tými ťažkými chvíľami, keď som sa cítil byť ďaleko od domova a svojich priateľov, a len Drak dokázal zadržať moje slzy. Ale poslednou vecou, ktorú som chcel, bolo urobiť Flostera nešťastným. Urobil som svoju tvár Drak-šťastnou.

Kým som jedol večeru, Floster povedal, „Počul si, že Narlond čoskoro opustí svätyňu?“

Prikývol som. „Čo myslíš, že bude potom robiť?“

„Čaká na neho dobrý život! Knieža kraja Západných Planín ho vymenoval za šéfa svojej osobnej stráže. Narlond je taký inteligentný a príjemný chlapec, stavím sa, že dcéra kniežaťa sa do neho čoskoro zamiluje. A potom ktovie? Možno sme každú noc večerali s budúcim kniežaťom, bez toho, že by sme to tušili! Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ Aj keď bol tento rehot jedným charakteristických znakov Bojovníkov, nikto to nedokázal lepšie ako Floster.

„Môj priateľ v Drakovi,“ povedal som, „často som rozmýšľal, prečo si sa ty nestal jedným z Bojovníkov. Prečo si neprijal túto cestu? Bolo by to proti Zákonu tvojej kasty?“

Floster sa zahľadel na strop, akoby sa chystal prorokovať. Potom sa ku mne obrátil, „Môj otec a brat mojej matky, obaja boli Veľkí Bojovníci. Ale keď som mal deväť rokov, v dedine blízko nás vypukla bitka. Prišlo tam na päste medzi nejakými nefilimskými pútnikmi a tamojšími ľuďmi, a traja dedinčania prišli o život. Na odplatu boli poslaní môj otec a môj ujo, aby zaútočili na karavánu pútnikov a zabili troch Nefilim — čo aj urobili. Ale bolo tam niekoľko mocných Lovcov, ktorí mali na starosti ochranu pútnikov. Deviati z nich sa vydali na lov, a môj otec s ujom boli chytení do pasce.“

Floster sa odmlčal, opäť hľadiac nahor na strop. „Keď sa našli ich telá, boli také zmrzačené, že moja matka ich sotva dokázala identifikovať. To je kuren-džaya, bojový štýl Lovcov… je to desivá mágia! Keď sa chytia do ich sietí, neveľa Bojovníkov dokáže uniknúť, dokonca aj spomedzi tých najmocnejších. Po tomto moja matka veľmi ochorela. Nikdy sa už neuzdravila. Úplne sa opustila. Ale kým nadobro opustila svoje telo, donútila ma dať moje malé Dračie slovo, že sa nikdy nestanem Bojovníkom ako môj otec. Potom ako zomrela, prišiel som do svätyne, kde ma Marekov učiteľ vychoval ako vlastné dieťa a dal ma zasvätiť do mystérií Vulkána tak skoro, ako to Zákon povoľoval. Ale aby som dodržal slovo, ktoré som dal svojej matke, nikdy som nezostúpil do krypty, ako si to urobil ty.“

„Je mi to ľúto, Floster…“

„Ále!“ mávol svojou obrovskou rukou. „Múdri neplačú ani kvôli živým, ani kvôli mŕtvym. Ak som zostal vo svätyni, je to preto, že som úplne naplnený blaženosťou objatia Draka. Existuje celý rad zasvätení do mystérií Vulkána, ktoré si nemal čas objaviť, kvôli všetkým svojim povinnostiam.“ Floster rozhadzoval rukami do všetkých smerov, pričom sa tváril, akoby bojoval s dvanástimi mužmi naraz.

Skúsil som „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ ale stále som nedokázal dosiahnuť tradičný štandard.

„Mystériá Vulkána sú úžasnou cestou! Tiež berú zasvätencov dole do nádhery Podsvetí, aké ti ukázal Amaran. Navyše obsahujú veľa učení o budúcnosti ľudstva. Pamätaj si, Vulkán je nazývaný bohom poslednej hodiny. To preto, že je držiteľom síl, ktoré budú uvoľnené až v poslednej chvíli, keď bude ľudská rasa na svojej poslednej nohe.“

„Mohol by som sa o tom dozvedieť viac?“ opýtal som sa, zaujatý jeho rozprávaním.

„Možno, keď sa vrátiš naspäť,“ povedal.

Zmenil som tému, „Floster, povedz mi toto! Prečo myslíš, že sa nikdy nedokážem zasmiať tak ako ty?“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Ako si sa naučil čierny tanec, môj chlapec?“ Kým som stihol odpovedať, povedal, „Začal si cvičiť každé ráno ešte pred úsvitom a pokračoval si až do západu slnka. A stále znovu a znovu, mesiac čo mesiac, až bol tvoj štýl dokonalý a ľudia ťa nazývali expertom. Nuž, ak sa chceš vedieť smiať tak ako ja, to je to, čo musíš robiť.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Floster mi ďalej rozprával svoje Dračie vtipy a spomienky; a smiali sme sa spolu, až kým som mu opäť nepoďakoval a neodobral sa do svojej spálne.

Strávil som ešte nejaký čas prípravou na svoju misiu. Čuchom som už lokalizoval niekoľko skupín Nefilim. Jedna z nich mala len troch pútnikov, dvaja z nich niesli mäkké kamene. Boli to pomaly sa pohybujúci ľudia, ktorí nepáchli ako príslušníci nebezpečnej kasty. Nebol tam absolútne žiaden znak toho, že by ich sprevádzal Lovec. Použijúc metódu, vďaka ktorej som bol nespozorovateľný, starostlivo som preskúmal všetky ostatné skupiny pútnikov. Ani jedna nevyzerala byť taká zraniteľná ako môj vybraný cieľ.

Použijúc éterickú vrstvu odtlačkov v tme viditeľnej, odhadol som vzdialenosť, ktorú traja pútnici prešli za jeden deň. To mi umožnilo určiť miesto, kde im budem môcť nasledujúci deň skrížiť cestu. Starostlivo som preskúmal vybrané miesto akcie a obzvlášť studnice jedu, z ktorých som mohol čerpať omračujúce astrálne výpary. Overil som si, že žiadni ďalší Nefilim neboli na ceste na to konkrétne miesto; a tiež množstvo iných parametrov, ktoré by mi, v prípade potreby, umožnili aktivovať okultné zbrane Podsvetia.

V porovnaní s misiami, ktoré som dostával za úlohu v posledných mesiacoch, táto nevyzerala, že by s ňou mal byť problém.

Po krátkom nočnom spánku som hodinu precvičoval svoj milovaný Dračí dych. Potom som si cez čierny odev Bojovníkov prehodil krásne hnedé rúcho a vybral sa do jedálne, aby som si vyzdvihol tašku s proviantom na dva alebo tri dni.

Tentokrát som sa pre zmenu rozhodol vyjsť zo svätyne cez portál, namiesto toho, aby som sa zabavil tým, že zleziem dole útesom.

Keď ma videli, dvaja bratia pri bráne začali žartovať, „Pochválená buď Drakana, brat Zar! Príliš často ťa tu dole nevidíme!“

„Títo Veľkí Bojovníci,“ povedal druhý, „to berú ako osobnú urážku, keď musia vojsť cez dvere — pravdaže okrem prípadov, keď ich môžu rozbiť!“

„Všetka sláva Matke Nekonečnej Noci!“ odpovedal som, „Neberte to ako urážku, bratia! Nie je v tom nič osobné. Jednoducho sa rád šplhám!“

Obrovská drevená brána sa so škrípaním pomaly otvorila a ja som sa rozbehol smerom k vychádzajúcemu slnku.

Zastavil som, aby som si prezrel Mount Lorzen. Dotkol som sa orichalkovej tabuľky a vzdal úctu veľkému mudrcovi. Potom, žiadne myšlienky, len Drak, aktivoval som maskovanie energií, čím som sa stal prakticky neviditeľným pre každého, kto by sa pokúšal odhaliť moju prítomnosť cez tmu viditeľnú, dokonca aj pre čuchacie hliadky Mount Lorzen.

Čuchom som prehľadal priestor, zameriavajúc sa na potenciálnych nepriateľov.

Priestor bol čistý.

Opäť som sa pustil bežať smerom na východ.

Bol som pripravený zabíjať.

~ Tak končí kniha Veľkého Draka Hlbočiny ~

7 — Kniha Korenia Nefilim

7.1 Hymna Felície k Verzazyelovi Strážcovi

Traja nefilimskí pútnici dosiahli nízku planinu medzi dvoma kaňonmi.

„Som hotový.“ Alven hodil svoju tašku na zem. „Čo keby sme tu zostali na noc?“

Jeho brat Rolen sa zrútil na zem, „Páči sa mi to tu. Len škoda, že tu nie sú žiadne suché konáre, aby sme si mohli zapáliť oheň.“

„Divočina, ako pre teba! Tak či onak,“ vzdychol si Alven, „v týchto južných krajoch je tak horúco. Začínajú mi chýbať ranné mrazy našich Snežných Hôr.“

Jeho sestra Felícia sa utáborila na plochej skale. Z jednej zo svojich tašiek vytiahla zrkadlo a hrebeň, a začala si pomaly česať svoje dlhé červené vlasy.

Alven, najstarší z trojice, si ju doberal, „Tak sme tu, uprostred divočiny a čo robí Felícia?“

Rolen luskol prstami, „Dáva si na seba mejkap, samozrejme!“

„Sklapnite, vy dvaja!“ skočila po nich Felícia. „Neviete, že Strážcom sa páčia krásne ženy?“

„Pravdaže vieme!“ povedal Rolen, „Nikdy by sme sa nenarodili, keby to tak nebolo!“

Všetci traja sa rozosmiali.

Alven sa obrátil k svojmu bratovi a drzým hlasom povedal, „Však počkaj, keď príde k jaskyni, potom zistíš, čo dokáže kňažka Verzazyela s mejkapom, muž Zákona! Bude vyzerať tak ohromujúco, že Strážca vyskočí z jaskyne a uchmatne nám ju.“

„Otec hovorieval, že si myslel, že žiadna žena v kráľovstve nevie viac o mejkape ako matka,“ povedal Rolen, „ale zmenil názor, keď mala Felícia sedem.“

Felícia nasadila jeden zo svojich zvodných úsmevov a žmurkla na nich, „Viete, je to celá veda.“

„Pravdaže vieme!“ odvetili dvaja muži jednohlasne.

Zobrala si nádobku s čiernym práškom a začala si ho nanášať na mihalnice. Rolen si k nej prisadol. „Počúvaj, veľká kňažka, si si istá, že nemôžem ísť s tebou dole do posvätnej krypty?“

„Ani náhodou, muž Zákona! Môžeš ísť so mnou do jaskyne a ukážem ti tam zázraky Strážcovej mysle. Ale do krypty musím zostúpiť sama.“

„Aký je potom zmysel mať sestru, ktorá je kňažkou Verzazyela, keď nemôžem vidieť viac ako hocijaký pútnik?“ nástojil Rolen.

„Kto povedal, že nebudeš vidieť viac ako hocijaký pútnik, muž Zákona?“ protestovala Felícia. „Rozsvietim jaskyňu a urobím z nej pre teba obrovské oslepujúce pole hviezd. Nebudeš veriť vlastným očiam!“

„Chceš povedať, že polia hviezd naozaj existujú? Nie je to len legenda?“ opýtal sa Rolen.

„Pravdaže existujú! Ale môžu ich vidieť len zasvätenci. Keby si bol prišiel s karavánou pútnikov, nikdy by si nevidel to, čo ti idem ukázať, to mi ver.“

Keď videla, že jej mladší brat stále nie je spokojný, Felícia pokračovala, „Rolen, strávila som pätnásť rokov prípravou na silu, ktorá je v tej krypte. Ten Oheň tam dole je strašne nebezpečný.“

Prestala si nanášať mejkap a obrátila sa k svojmu druhému bratovi, „Takže inštrukcie sú jasné: ak sa z posvätnej krypty nevrátim do troch hodín po zostupe, choďte preč.“

„Budeme v noci táboriť pred Verzazyelovou jaskyňou, Felícia.“

Pokrčila plecami, „Ak budem mŕtva, nemá zmysel čakať.“

„Ak zlyháš a Oheň ťa zabije,“ spýtal sa Rolen, „nájdu ťa Ferippe a jeho pútnici, keď prídu o tri dni neskôr?“

„Pravdepodobne nie. Krypta sa sama vyčistí a nejako sa už zbaví môjho tela,“ odpovedala Felícia.

Alven zmenil tému, „No tak, Felícia, ak uspeješ, povedz nám, čo bude prvá vec, ktorú urobíš, keď vyjdeš z krypty?“

Felícia sa usmiala a pokračovala vo svojom mejkapovom rituále. „Proroctvo povedalo, že ak uspejem, po mojom boku bude veľký prian[20], keď vyjdem z jaskyne. Vášnivo ho pobozkám.“

Rolen nadvihol obočie, „Už sa neviem dočkať, kedy stretnem toho muža! A čo keby to bol obor, ktorého by Verzazyel pre teba materializoval v jaskyni?“

Felícia sa zachichotala, keď si predstavila, že by mala byť vydatá za jedného z nefilimských obrov.

„Všetci budeme oslavovať!“ povedal Alven. „Priniesol som kopec istého jedla, ktoré dobre poznáš, Felícia — dosť aj na uspokojenie obra.“

„Alven,“ povedala, „ty si také zlatko v Zákone! Uhorky nakladané v mede?“

„Presne tak, žena Zákona! So škoricovou omáčkou, samozrejme…“

„Pozor!“ zareval Rolen. „Had!“

Obrovská kobra sa pomaly kĺzala smerom k jednej z tašiek.

„Rýchlo,“ zakričal Alven, „tvoju cestovnú palicu!“

„Nie!“ zakročila Felícia. „Nezabíjajte ju!“ Použila Hlas a začala projektovať ‘úúúúuh’ zvuk. Had okamžite znehybnel. Dvaja bratia len užasnuto hľadeli. Felícii z úst šľahali červené jazyky svetla.

Zvýšila Hlas a zaspievala hymnu svojho Zákona,

„Zdravím ťa, Verzazyel, veľký medzi Strážcami!

Zdravím ťa, Verzazyel, krotiteľ Ohňa!

Zdravím ťa, Verzazyel, mocný anjel, horúčka nebies!

Pripravená na tvoju plamennú slávu,

Prichádzam za tebou, Verzazyel!

Dovoľ mi vystúpiť do tvojej sféry alebo zomrieť.

Dovoľ mi spojiť sa s tvojím Ohňom alebo zomrieť.

Dovoľ mi ovládnuť tvoju silu alebo zomrieť.

Vypočuj moje Slovo, Ó, Verzazyel! Odpovedz na moje volanie!“

Had pomaly obrátil svoju tvár k Felícii.

„Sssss…“ Felícia projektovala dlhý syčivý zvuk, a had sa otočil a odplazil sa preč. Čoskoro zmizol z dohľadu.

Rolen a Alven onemeli.

„Stretnúť hada na ceste do jaskyne Strážcu je jedným z najlepších znamení Akibela[21],“ povedala im Felícia.

Alven podišiel k jednej zo svojich tašiek a vybral nádobku s bylinným liekom. „Kto by potreboval Lovca, keď má so sebou takúto ženu!“

Rolen zamyslene pozeral pred seba, „Je toto ten druh vecí, ktoré dokáže moc Strážcov?“

„Toto je nič v porovnaní s mocou v jaskyni!“ usmiala sa na svojho brata. „Čo keby ste si teraz vy dvaja oddýchli. Ja idem na rýchly prieskumný výlet do ďalšieho kaňonu.“

Dvaja bratia si vymenili pohľady, a potom sledovali, ako odchádza.

„Zdravím ťa, Verzazyel, prichádzam za tebou!“ zašepkala. „Na túto chvíľu som čakala celý svoj život! Chcem vedieť, Verzazyel. Chcem ťa spoznať.“

7.2 Rituálna vražda

Starostlivo som preskúmal terén. Bol ideálny. Úzky kaňon bol jediným miestom, kadiaľ mohli nepriatelia prejsť. Bol extrémne skalnatý, takže keby som na nich skočil, nemali by šancu ujsť. Miestne zemské línie boli perfektné na vyťahovanie toxických Dračích výparov. Zmapoval som tiež všetky uspávajúce studnice jedov; pre prípad, že by som musel použiť ostrejšie formy akcie. Ale to bolo nepravdepodobné, lebo Dračie výpary z toho miesta by dokázali zneutralizovať celú rotu kráľovej armády. Ale ako do mňa Marek vtĺkal celé mesiace, „Nikdy nepodceňuj svojho nepriateľa!“

Pomocou čuchu a iných kanálov videnia tmy viditeľnej som si overil, že žiadna zo skupín nefilimských pútnikov nemôže prísť v plánovanom čase akcie do mojej cieľovej oblasti. Okrem troch blížiacich sa Nefilim, jedinými dušami v okolí bolo množstvo hadov v diaľke a zopár púštnych potkanov tu a tam. A samozrejme som sa veľmi starostlivo naladil na samotných troch pútnikov: dvoch mužov a jednu ženu. Ich úrovne vitality boli vcelku priemerné a ich pach jednoznačne nebol pachom nebezpečných ľudí.

Pohybovali sa pomaly; zdalo sa, že majú problém vyrovnať sa s horúčavou púšte. Spolu niesli štyri mäkké kamene, z ktorých jeden sa dal vzdialene kvalifikovať ako zbraň, ale nič, čoho by sa bolo treba obávať. Ale aj tak som mal v pláne okamžite zneškodniť nositeľa predmetu. Odhadované trvanie celej akcie bolo menej ako dvadsať sekúnd.

Zatienil som svoju energiu spôsobom, ktorý úplne znemožnil, aby ma niekto odhalil. Bola to taká malá hra, ktorú som hral so svojimi priateľmi na Mount Lorzen. Vedel som, že keď ‘senzory’ oznámia, že som úplne nezistiteľný, Marek Nezničiteľný bude rád. Presne som vedel, ako bude vyzerať jeho úsmev.

Všetko bolo pripravené. Odložil som svoje hnedé rúcho, aby som si vychutnal slobodu pohybu v čiernom odeve Bojovníkov a čakal som, schovaný za veľkými skalami, pripravený skočiť na svoju korisť ako panter.

Potom nastalo niečo neuveriteľne šťastlivé. Dvaja z pútnikov zastavili. Iba tretia, žena, ďalej smerovala k cieľovému miestu. A mäkký kameň, ktorý niesla, nebol ten, ktorý by sa možno dal použiť ako zbraň. Vyzeralo to byť celé príliš pekné nato, aby to bola pravda.

„Možno je na prieskumnej misii,“ pomyslel som si. „Ale… vždy očakávaj lesť!“ Čuchom som preskúmal dvoch pútnikov, ktorí zostali pozadu, ale do Podsvetia, vyzeralo to, že si idú zdriemnuť. Pátral som po každej možnej tajnej zbrani, o ktorej ma učili, ale žiadnu som nezachytil.

Nedokázal som uveriť svojmu šťastiu. Tak som len poďakoval Drakane za jej dobrú pomoc a čakal som. Podľa pachu mal nepriateľ prísť na cieľové miesto za menej ako desať minút.

„Čakanie je umenie!“ hovorieval často Marek. „Mnohý bojovník bol už zničený čakaním. Toľko nebezpečenstiev číha na toho, kto čaká… môže začať priveľa myslieť, môže začať byť netrpezlivý alebo stratiť ostražitosť.“

Pridŕžal som sa spôsobu čakania Bojovníkov — žiadne myšlienky, len Drak, periférne vedomie, ktoré vyhodnocuje všetky parametre situácie. Urobil som sa rozľahlým ako Drak. Cítil som dvoch spiacich pútnikov v diaľke, akoby boli v mojom lone, a tiež skaly okolo mňa s líniami Dračích výparov a studnicami jedu — a blížiaci sa cieľ.. bližšie… bližšie…

Presne vo chvíli, keď žena prechádzala ponad škodlivú líniu, som vytiahol do jej tela toxické výpary a vyskočil, projektujúc Hlasom ostrý výkrik, aby som ju ešte viac znehybnil. Pristál som rovno pred ňou a moje päste ju okamžite zrazili na zem dvojitou ‘lacnou cestou von’ — jednoduchý, ale stále jeden z najúčinnejších spôsobov, ako poslať bežného človeka do bezvedomia.

Mäkko dopadla na zem. Vyskočil som, aby som vykonal poslednú fázu čierneho tanca, keď sú všetky brány čiernej štyridsiatky zasiahnuté za menej ako päť sekúnd. Naladil som sa na čistú fontánu a…

„Nie! Nezabijem túto ženu.“

Bolo to jednoduché a jasné, ako každá pravda prichádzajúca z čistej fontány a ukotvená v skale celého pohoria. Vedenie bolo úplné, bez najmenšieho zaváhania alebo pochybnosti.

Ako som dopadol späť na zem, s chodidlami po oboch stranách jej tela, spustil som päste a rýchlo si ju prezrel. Bola to mladá žena strednej postavy. Mala nádherné dlhé červené vlasy. Moje oči okamžite pritiahol malý mäkký kameň, ktorý nosila na prsiach ako medailón, prehodený cez tyrkysové šaty.

Marek mi prikázal priniesť naspäť ‘trofej’. Tak som vzal medailón a zavesil si ho na krk. Potom som sa postavil a odišiel.

Päťdesiat zákonných stôp ďaleko som si zrazu pomyslel, „Čo to robím? Toto je úplne smiešne! Som snáď oklamaný nejakou tajnou zbraňou Nefilim?“ Obnovil som energiu čierneho tanca a skočil naspäť, pripravený udrieť.

Ale akonáhle som pristál vedľa nej, mal som rovnakú priezračnú istotu. V hre nebola žiadna okultná zbraň, jednoducho som si pomyslel, „Nie! Nezabijem túto ženu a hotovo!“

Ešte raz som si ju rýchlo prezrel. „Je nádherná!“ bol som v rozpakoch. Myslel som si, že všetky nefilimské ženy sú obrovské, škaredé a smradľavé ako Bobrosove sestry.

Bola úplne nasiaknutá Dračími výparmi. „Akú dobrú prácu som odviedol!“ pomyslel som si, „Aspoň týždeň bude chorá ako pes Podsvetia. Možno ju to aj zabije.“ Ale z čistej fontány som vedel, že nechcem, aby kvôli mne zomrela. Tak som jej telo odtiahol z toxickej zemskej línie a začal jemne masírovať jej brány, rozptyľujúc energiu výparov a zvyšujúc jej vitalitu. Zjavne bola dosť unavená z kráčania. A jej pečeň nevyzerala, že by sa práve najlepšie vyrovnávala s horúčavou. Nechal som Draka prúdiť cez moje ruky a používajúc Hlasové frekvencie, strávil som niekoľko minút harmonizovaním jej meridiánov.

Môj rozum protestoval, „Toto je smiešna situácia! Čo poviem Marekovi? Že som použil jeho vedenie na to, aby som vyliečil jedného z Nefilim?“ Ale vedené fontánou hore a Drakom dole, moje ruky sa nad ňou pohybovali v čistom liečebnom štýle Bojovníkov. Odozva jej tela na Dračí vánok bola vynikajúca. Videl som, ako sa každou minútou mení farba jej energetického obehu. Aj keď sa už išla prebrať, rozhodol som sa pokračovať, keďže som už takmer dokončil čistenie odpornej energie, ktorá zjavne bola v jej pečeni už dlho zahniezdená.

Keď otvorila oči — veľké modré oči ľudí severných krajov — bola úplne vydesená. Položil som ukazovák na jej červené pery. „Tíško! Zostaň nehybná ešte dve minúty a všetko bude v poriadku.“

Nepohla sa. Po niekoľkých sekundách strávených skúmaním šiestich smerov v priestore, stiahla hlavu medzi plecia a tvárila sa, že je mŕtva.

Ešte chvíľu som pracoval na jej energii. Potom som sa postavil a odišiel.

Čoskoro sa opäť dostal k slovu môj rozum, „Toto je úplne, nevýslovne a neodpustiteľne smiešne!“ Ale držal som sa žiadne-myšlienky-len-Drak priestoru a kráčal ďalej.

7.3 Čierna nočná mora

S hlavou stále stiahnutou medzi plecami, Felícia nakoniec otvorila oči. Poobzerala sa dookola, a keďže všetko sa zdalo byť pokojné, bola statočná a rozhodla sa posadiť. Nikto v dohľade. Potom vyskočila a rozbehla sa k svojim bratom ako tropické tornádo.

Nesená na krídlach paniky, prefrčala cez kaňon. Bežala tak rýchlo, že niekoľkokrát spadla, ale dokonca ani necítila bolesť.

Keď sa dostala k improvizovanému táborisku, zvrieskla, „Rolen! Rolen!“ a hodila sa bratovi do náručia.

„Felícia! Kde si bola?“

Felícia ťažko dychčala. Sprvu dokázala len vzlykať. Držiac ju pevne vo svojom náručí, Rolen sa ju snažil upokojiť.

„Felícia, čo sa stalo?“ opýtal sa Alven. „Niekoho si videla?“

„Čierneho muža!“ vyhŕkla nakoniec. Stále sa celá triasla. „Čiernu nočnú moru!“

Alven udrel svojou pravou päsťou do ľavej ruky a zahrešil, „Sakra! Práve to nám chýbalo! Ide smerom k nám?“

„Neviem. Zaútočil na mňa! Ukradol môj medailón a odišiel.“

Rolena až myklo, „Čože? Chceš povedať, že na teba práve zaútočil jeden z čiernych nočných môr?“

Felícia prikývla a ešte viac sa zaborila do Rolenovho náručia, držiac sa ho tak pevne, ako len dokázala.

Alven a Rolen si vymenili pohľady, zmätení. V tejto oblasti, nefilimskí pútnici, ktorí stretli čiernu nočnú moru, zriedka vyviazli tak, aby mohli vyrozprávať svoj príbeh.

„Si si istá, že to nebol niekto iný?“

„Nie!“ zvrieskla, „Bol to jeden z nich, viem to!“ Stále lapala po dychu. „Veľký škaredý stroj na zabíjanie, oblečený v čiernom a s čiapkou na hlave. Samé svaly, ani gram rozumu, a chladný, akoby práve zlikvidoval celú karavánu pútnikov.“

Alven si prezrel škrabance na jej rukách. „Bojovala si s ním?“

„Tak trochu. Vlastne ani nie, nie naozaj. Urobil niečo s mojou energiou.“

„Čože?“

„Prinútil ma bez pohnutia ležať a niečo do mňa vložil svojimi rukami.“

Alven a Rolen boli z kasty lekárov. Alven prinútil Felíciu, aby si ľahla na tenkú rohožku, ktorá bola súčasťou ich výstroja, a preskúmal jej brány. Po minúte potriasol hlavou a vzdychol si. „Felícia, toto nedáva žiadny zmysel.“

Felícia začala prichádzať k zmyslom. „Povedz mi! Čo do mňa vpustil!“

Alven na ňu bez slova hľadel. Po hlbokom nádychu jej povedal, „Felícia, tie byliny na pečeň, ktoré som ti dával posledných šesť rokov… alebo začali zrazu minulú noc zaberať alebo…“

„Alebo čo?“ spýtala sa úzkostlivo.

„Alebo si bola práve operovaná majstrovským astrálnym chirurgom. Tvoja pečeň je úplne čistá,“ zhodnotil Alven.

Rolen sa zamračil, jeho pohľad upretý na Felíciu.

Chvíľu boli všetci ticho. Potom Felícia trvala na svojom, „Som si istá, že do môjho tela vložil nejaký vplyv. Cítila som to, keď to robil.“

Čím dlhšie vyšetroval jej brány, tým bol Alven viac v rozpakoch. „Alebo mi niečo uniká alebo…“

Felícia sa už už chystala stratiť nervy, „Alebo čo?“

Alven zvýšil hlas, ako to robieval počas rodinných hádok, „Alebo by som si želal, aby som sám dokázal vkladať takéto vplyvy do svojich pacientov! Naša rodina by bola bohatá.“ Zhlboka sa nadýchol a spustil diagnózu, „Felícia, práve si dostala ohromnú injekciu životnej sily. Muž, ktorého si stretla, bol prvotriedny liečiteľ, nie nočná mora.“

„Hovno!“ zvrieskla na svojho brata. „Napadol ma!“

Rolen zaujal zmierlivý postoj a snažil sa argumentovať, „Nuž… A nie sú medzi čiernymi čapicami Mount Lorzen aj lekári?“

Alven si prešiel rukou cez tých niekoľko vlasov na svojej hlave, ktoré mu zostali, a vystrúhal rozpačitú grimasu, „Rolen, čierne nočné mory Nefilim zabíjajú, neliečia ich.“

Rolen sa posadil a trochu sa napil vody. „Ak sú v okolí čierne nočné mory, máme veľký problém! Či sa nehovorilo, že v tomto období roka len zriedka opúšťajú svoju horu?“

Alven sa obrátil k svojej sestre a sarkasticky sa opýtal, „Ó, veľká prorokyňa, nepovedala veštba, že počas cesty bude všetko v poriadku?“

„Ha, nezačínaj zase!“ zazrela na neho. „Veštba povedala, že všetko bude v poriadku na konci.“

Alven rozhodil rukami do vzduchu, „Výlet do kraja Červenej Zeme na vlastnú päsť a bez ochrany Lovcov, aj tak to bol debilný nápad!“

Felícia opätovala paľbu, „V poriadku, majster vševedko! Tak nám teda povedz… keď dôjdeme do Verzazyelovej jaskyne s ďalšou stovkou pútnikov, ako mám podľa teba objaviť zakázanú posvätnú kryptu a prebudiť moc Strážcov bez toho, aby si to niekto všimol?“

„Mier, moji drahí priatelia v Zákone! Mier!“ skočil im do reči Rolen. „Teraz prišiel čas vydať zo seba to najlepšie a starostlivo naplánovať náš ďalší pohyb. Felícia, aká je odtiaľto najkratšia cesta k jaskyni?“

„Kaňonom doľava.“

„Si si istá? Radšej by som išiel doprava.“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ Felícia bola neoblomná. „Doľava!“

7.4 Jaskyňa Verzazyela Strážcu

Okrem troch pútnikov, ktorých som nechal za sebou, som našiel ešte aspoň dve ďalšie zraniteľné skupiny, ktoré boli chabo bránené a mohli byť za okamih zdecimované. Ale ja som si myslel, „Brilantné! To je presne legenda, akú som chcel začať — Veľký Bojovník, ktorý chodil od karavány ku karaváne a liečil nefilimský odpad, namiesto toho, aby ich zabíjal!“ Už som videl, ako Pelissor rozpráva ten príbeh všetkým bratom zhromaždeným v jedálni. Radšej som si ani nechcel predstavovať, aké by to malo následky.

Situácia bola taká absurdná, že som sa rozhodol, že myslenie asi nebude ten najlepší spôsob, ako ju vyriešiť. Žiadne myšlienky, len Drak, kráčal som cez červené kaňony a nechal čistú fontánu, aby viedla moje kroky.

Stále mi po rozume behala Verzazyelova jaskyňa. Nebola to len zvedavosť. O jej moci som už počul tie najneuveriteľnejšie príbehy. A všetci sa zhodli na tom, že uchováva hlboké tajomstvá. Či nepovedal Amaran, že jaskyňa pravdepodobne ukrýva mágiu, ktorá by mohla priviesť naspäť Vivyani? A či Lorzen nezískal všetky svoje sily vtedy, keď študoval u Verzazyela v jaskyni? Ak toľko pútnikov zo severu riskovalo svoj život, aby ju navštívili, potom v jaskyni určite bolo niečo, čo stálo za preskúmanie.

Z fontány som sa nakoniec rozhodol, „Jediný jasný pokyn, ktorý mi Džervin dal, bol ten, aby som sa stal nebezpečným. Tak idem a nájdem nebezpečenstvo v jaskyni.“

Jaskyňa Verzazyela, plamenného anjela! Môj Drak vrúfoval od vzrušenia.

Pozorne som čuchom preskúmal všetky nefilimské skupiny v oblasti. Žiadna z nich nemohla dosiahnuť jaskyňu skôr ako o týždeň. Najbližšie boli traja pútnici, ktorých som nechal za sebou, a tým bude trvať najmenej dva dni, kým prídu. A z toho, čo som dokázal vnímať cez tmu viditeľnú, sa práve vybrali nesprávnym smerom a boli na najlepšej ceste stratiť ďalší jeden deň.

Urobil som sa astrálne ešte viac neviditeľným ako kedykoľvek predtým a začal som bežať smerom k jaskyni. Vďaka mnohým opisom, ktoré som počul v jedálni Mount Lorzen, mi trvalo len dve hodiny, kým som ju dosiahol.

Otvor Verzazyelovej jaskyne nebol veľmi vysoko na útese. Po jeho bokoch stáli dve skaly v tvare píšťaly — nezameniteľné poznávacie znaky, zaslúžene preslávené.

Skôr ako som sa pustil do výstupu nahor, strávil som niekoľko minút tancovaním, aby som vzdal úctu Veľkej Drakane Hlbočiny a dal sa dohromady.

Potom som vybehol nahor chodníkom vytesaným do skaly a za chvíľu som sa ocitol pred vchodom do jaskyne. Keď som sa pozrel dovnútra, bol som veľmi prekvapený a dosť sklamaný. Bola to malá jaskyňa, sotva tridsať zákonných stôp široká a menej ako desať stôp vysoká. A bola celkom prázdna. Necítil som žiadnu výnimočnú energiu, napriek tomu, že som prehľadal rozpoznávacie znaky všetkých okultných zbraní, ktoré ma naučili. Zdalo sa, že vo vnútri jaskyne nie je dokonca ani Dračia brána.

„Pochválená buď Drakana, Matka Nekonečnej Noci!“ zakričal som a rozmýšľal, či budem počuť ozvenu.

Nič. Tak som sa posadil doprostred jaskyne a začal precvičovať dych Draka. „Je to rovnaký vánok ako zvyčajne!“ pomyslel som si s mierne ochabnutým entuziazmom. Zavrel som oči a užíval si blaženú energiu svojej Dračej Matky.

Ale o niekoľko minút neskôr, keď som opäť otvoril oči, všimol som si na pravej strane jaskyne otvor. Prekvapený, vyskočil som a kráčal smerom k nemu. Hľa! Predo mnou bola dosť veľká chodba, ktorá ma doviedla k točitým schodom vedúcim nahor. Bola osvetlená nejakým druhom rozptýleného svetla. Ale v stenách nebol žiaden plas. Odkiaľ prichádzalo to svetlo?

Čo do Podsvetia sa tu deje? Keď som prišiel do jaskyne, pozorne som ju prezrel. Zdalo sa nepredstaviteľné, že by som si nebol všimol tú chodbu. Tak som vyšiel z jaskyne, zhlboka sa nadýchol, zavlnil nozdrami a vošiel znovu naspäť. Nič sa nezmenilo. Stále tu bola rovnaká jaskyňa s tromi prázdnymi stenami a jedným otvorom do chodby po pravej ruke.

Uzemnil som svoju čistú fontánu v skale hory. Musel som sa rozhodnúť, čo ďalej. Hrozilo tu nebezpečenstvo? Jediné, čo som dokázal cítiť, Drak hore, Drak dole, toto miesto bolo mŕtve. Bez akejkoľvek prítomnosti. Neboli tu žiadni ľudia, žiadne bytosti a, mimo červeného čadiča hory, ani žiadne zvláštne energie. Ale táto chodba, ktorá sa tu vynorila z ničoty… to sa presne podobalo na tie šialené príbehy, ktoré som počul o Verzazyelovom obydlí.

Vyšiel som von z jaskyne a strávil minútu hľadením dole na svoju ľavú päsť. Moje predlaktie dopoly zohnuté, niekoľkokrát som pomaly otvoril a zovrel päsť. Potom, žiadne myšlienky, len Drak, vošiel som naspäť do jaskyne a vkročil do chodby.

7.5 Eisraim, kaplnka Bieleho Orla

Sedemnásť žien, všetky oblečené v dlhých rúchach Bieleho Orla, sa zhromaždilo v kaplnke. Potom ako invokovali svetlo Orla svojimi hymnami, strávili dlhý čas v meditácii.

Ukončiac cvičenie, Teyani sa postavila a statočne oznámila, „Zavolala som vás dnes, pretože Biely Orol mi poslal znamenie. Je čas, aby ďalšia z vás zostúpila a čelila skúškam Podsvetia.“

Mladé ženy v tichosti čakali, aby si vypočuli, ktorá z nich bude menovaná.

„Alsibyadi je ďalšia na rade,“ povedala.

Alsibyadi sa pokojne usmiala, žiariac Bielym Svetlom Orla. Ostatné sa neusmievali, keďže až príliš dobre vedeli, čo to znamená. V posledných ôsmich rokoch zostúpilo osem kňažiek, nevrátila sa ani jedna.

Stretnutie svätyne pokračovalo vo vznešenom svetle Orla. Keď sa skončilo, všetky ženy odišli, okrem Alsibyadi.

„Sama sa budem starať o tvoje telo, dieťa moje,“ povedala Teyani s veľkou nehou. „Celým svojím umením, všetkými silami, ktoré mi Orol prepožičal, dávam ti svoje Slovo, Alsibyadi, že urobím všetko, čo je v mojich silách, aby som ťa priviedla naspäť.“

„Ja viem.“ Alsibyadi na ňu hľadela s jasom Orla a stále sa usmievala. „Ľúbim ťa, Teyani.“

Teyani k nej podišla a objala ju. Naladila sa do výšin a modlila sa, „Ó, Biely Orol! Prosím, neopúšťaj nás!“

Ale Alsibyadi nemala žiadne ilúzie. V Podsvetiach na ňu čakala smrť. „Nech si ma Biely Orol zoberie!“ odovzdala sa.

7.6 Verzazyelova jaskyňa — kozmický tanec

Prvé schody ma doviedli do ďalšej chodby, ktorá ma na oplátku doviedla k ďalším schodom, tentokrát zostupujúcim. Po najmenej dvesto krokoch som došiel… k ďalšej chodbe! Ďalej som kráčal v rozptýlenom striebristom svetle, ktoré vychádzalo odnikiaľ, chodil zo schodov do chodby, z chodby po schodoch, bez toho, že by som natrafil na nejakú miestnosť alebo križovatku. Aspoňže som sa nemusel rozhodovať! Ale keď som už takto chodil dve hodiny, začal som rozmýšľať, či vôbec niekam idem. Schody niekedy viedli nahor, inokedy nadol a všetky chodby vyzerali úplne rovnako. Neboli tu žiadne prítomnosti, žiadne zvláštne energie a žiadna Dračia brána v dosahu môjho vnímania.

Začal som si myslieť, že robím niečo nesprávne, a tak som radšej zastal. Ako som sa posadil uprostred chodby, napadlo mi, že prvá chodba sa objavila vtedy, keď som zatvoril oči a meditoval pomocou Dračieho dychu. Tak som si zahalil hlavu kapucňou svojho hnedého rúcha, zaujal meditačnú polohu a znovu začal precvičovať Dračí dych.

Po niekoľkých minútach vychutnávania dychu Matky, som opäť otvoril oči, zvedavý, čo objavím tentokrát. A k môjmu prekvapeniu, bola tu… tá istá chodba!

„Aké logické a jednotné,“ pomyslel som si. „To je to, čo robí Dračí dych s týmto miestom: otvára chodby. Čo by som teraz ešte mohol skúsiť? Žeby rituál?“

Posadil som sa, akoby som sedel pred oltárom Ganu vo svätyni Eisraimu. Keďže som tu nemal žiadny oltár, držal som ruky pred srdcom, v polohe nazývanej ‘držanie plameňa’, a začal invokáciu.

„Ha! Gana! Lobačen Zera!

Hera, Gana! Samayin ho Zera!“

Potom som pokračoval spievaním Ganovej veľkej mantry,

„Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam.“

Ale už po niekoľkých minútach som začal byť dosť unavený. Najprv som sa snažil vlnu ospalosti ignorovať — Verzazyelova jaskyňa určite nebola tým správnym miestom na spanie! Ale čoskoro ma začala premáhať.

„Nie!“ pomyslel som si. „Ó, Džervin, pomôž mi! Nenechaj ma opäť zaspať a zmeškať ďalšie zasvätenie!“ Bojoval som celou svojou silou, volal k fontáne. Ale spánok ma premohol a ja som sa zrútil na podlahu.

Vďaka Pánu Melchisedekovi, spal som len veľmi krátko! Zobudil som sa, spomínajúc si na živý sen — jeden z tých snov, ktoré bývajú naplnené dlhou sériou udalostí, napriek faktu, že trvajú len jednu či dve minúty.

Snívalo sa mi, že som kráčal jednou z chodieb a stretol som vysokého muža oblečeného v čiernom ako Veľkí Bojovníci. Nikdy predtým som ho nestretol, ale zdalo sa, že on ma pozná. Civel na mňa, „Ty hľadáš Vivyani, však?“

Zostal som užasnutý.

„Verzazyel mi povedal, že prichádzaš,“ vysvetľoval. Potom ukázal na koniec chodby a povedal, „Choď týmto smerom!“

Keď som dosiahol koniec chodby, objavil som obrovskú miestnosť plnú svetla. Na stenách boli pripevnené stovky fakieľ. A hľa, bola tam nefilimská žena s dlhými červenými vlasmi, tá, ktorú som pred dvoma dňami zanechal v kaňone. Chodila hore dole a vyzerala byť dosť netrpezlivá.

„Zar!“ povedala vyčítavým tónom. „Kde si bol? Čakám už štyri dni! Takmer si ma minul, práve som sa chystala odísť.“

„Štyri dni? Ale ako si vedela, že prichádzam?“

„Od Verzazyela. Povedal mi, že hľadáš Vivyani.“

Vivyani!

„Môžeš mi prezradiť, kde je?“ opýtal som sa úzkostlivo.

Spojila ruky do tvaru šálky a nasmerovala ich k oltáru na boku miestnosti, „Budem pre teba prorokovať. Ale nateraz, Verzazyel povedal, že ťa mám naučiť tancovať.“

„Dobre!“ zvolal som radostne. „Milujem tanec!“

„Viem, Verzazyel mi to povedal. Ukážeš mi, ako to robíš?“

Vzdal som úctu Matke Nekonečnej Noci a začal predvádzať čierny tanec. To miesto bolo zvláštne. Cítil som sa byť taký ľahký, že niekedy som sa medzi dvomi sériami pohybov ani nemusel dotknúť nohami zeme. Dokázal by som v okamihu vyhladiť celý nepriateľský batalión. Ale všimol som si, že žena mala na tvári pochybovačný výraz.

Zastavil som. „Nerobím to dobre?“

„Zar, v tomto tanci si bezpochyby expert, ale…“ zaváhala, „naozaj si myslíš, že by to bol ten správny spôsob, ako tancovať s Elyani?“

Mala pravdu. Akosi som si nedokázal predstaviť, že by Elyani mohla robiť čierny tanec. Zostal som z toho veľmi skľúčený.

Položila svoju ruku na moje plece a prehovorila nežným hlasom, aký som nepočul už mnoho mesiacov, „Nie, nebuď smutný! Ukážem ti to, veď existuje ešte veľa iných druhov tanca.“

„Och!“ všimol som si, „Našla si svoj medailón.“ Hlboký výstrih jej dlhých modrých šiat zvýrazňoval prívesok z mäkkého kameňa na jej prsiach. Opäť mi udrelo do očí, aká je ohromujúco krásna.

Zamávala rukami, „No tak, opakuj to po mne!“ Začal som sa pohybovať spolu s ňou a bolo to magické. Jej štýl bol rovnako čistý ako čierny tanec, ale tekutý a jasný ako rieky života okúzľujúcich Podsvetí. Cítil som sa tak povznesene, ako keď som tancoval na holom vrchole Mount Lorzen.

Ale všimol som si, že žena s mojím tancom nie je spokojná. „Robím to nesprávne?“

„Tvoje pohyby sú dobré, ale máš sa mi pritom pozerať do očí.“

Poďakoval som jej za túto technickú radu. Ako som sa naučil pri svojom bojovom tréningu, človek by mal byť vždy vďačný, keď niekto opraví jeho chyby. Snažil som sa zapamätať si každý jednotlivý pohyb, aby som dokázal tanec zopakovať, keď sa opäť stretnem s Elyani.

Čoskoro som si uvedomil, že žena mala pravdu, udržiavanie očného kontaktu robilo tanec ešte opojnejším. Pohyboval som sa spolu s ňou a zistil som, že sa smejem, akoby som sa práve napil z riek života.

„Milujem to!“ hovoril som, „Milujem to! Milujem to!“

Chichotala a smiala sa spolu so mnou.

Z čista jasna som si všimol, že už netancujeme v hale, ale uprostred veľkej planiny zaliatej slnečným svetlom. Bolo to zvláštne a nádherné miesto, takmer bez hmiel, presne ako vo svete bohov. Príroda, dieťa mojej Matky Drakany, radostne tancovala spolu so mnou. Potom som začul hudbu. Bola vznešená, ľahká a hlboká zároveň, a zdalo sa, že prichádza zovšadiaľ. Tancovali sme celé hodiny. Zdalo sa, že melodické tóny nikdy neskončia, stúpali a klesali spolu s nami, dodávajúc význam každému pohybu.

Zakaždým, keď som pocítil nával radosti, srdce ženy sa rozžiarilo svetlom. A naopak, jej radosť sa odrážala v mojom srdci. Vďaka tomu som sa cítil byť taký rozľahlý, že planina už nebola dosť veľká nato, aby nás obsiahla a hľa, svetlo slnka bolo nahradené nekonečnou hĺbkou priestoru. Ocitli sme sa v poli hviezd, tancovali sme a žena sa nedokázala prestať smiať. Nebeské melódie zneli čoraz hlasnejšie a hlasnejšie, akoby tóny padali do nás z každého jednotlivého lúča v nebesiach. A potom…

Potom som sa zobudil v chodbe.

Prvou vecou, ktorú som urobil, bolo preskúmanie energie okolo seba. V tme viditeľnej som nič nespozoroval. Miesto sa zdalo byť úplne prázdne.

Posadil som sa. „Dobrý Pán Melchisedek! Musel tento sen naozaj skončiť?“ Opäť som zavrel oči, v nádeji, že nájdem pole hviezd a svoju tancujúcu priateľku. Ale kúzlo sa vyparilo. „Zabudol som sa spýtať na jej meno!“ pomyslel som si, dotýkajúc sa medailónu, ktorý som jej ukradol v kaňone.

Postavil som sa a niekoľko sekúnd opakoval niektoré z pohybov tanca, aby sa mi vryli do pamäti. S dlhým povzdychom som sa pustil kráčať na koniec chodby. Bolo tam točité schodisko s tridsiatimisiedmimi schodmi a na ich vrchu bola ďalšia chodba.

Po niekoľkých ďalších schodiskách, ktoré stále viedli do rovnakého typu chodby, som si nakoniec pomyslel, „Dosť!“ Naladil som sa na čistú fontánu a volal celou svojou silou, „Verzazyel! Ó, Verzazyel, učiteľ Lorzena, ktorý založil rád Veľkých Bojovníkov! Čo chceš ty, aby som našiel v tvojej jaskyni? Kam ma ty chceš doviesť?“

Odozva bola okamžitá. Nebol tu žiadny zvláštny zvuk alebo svetlo, ani žiadna vlna v tme viditeľnej. Chodba bola stále rovnaká a nič v mojom okolí sa nezmenilo. Ale z čistej fontány som vedel, že som dostal odpoveď, a že ďalej v bludisku na mňa teraz niečo čakalo. Hneď som vyrazil. Boli tu ďalšie zostupné schody. Keď som po nich zbehol, zacítil som prítomnosť. Prichádzala z miestnosti otvárajúcej sa na druhom konci chodby, ktorú som mal pred sebou.

Aké nezákonne úžasné! Bola tu prítomnosť a ja som ju necítil, hoci som rozšíril svoje vnímanie cez tmu viditeľnú na míle okolo.

Okamžite som zdvihol päste a započal pomalé pohyby čierneho tanca, opäť rozširujúc svoje vedomie okolo seba. Z toho, čo som cítil, bola tu len jedna prítomnosť. Niekto z Nefilim. Žena. Nie z nebezpečnej kasty. Držala v ruke zbraň z mäkkého kameňa, ale držala ju hore nohami! Keby som ju prekvapil, jej šance, že by ju stihla odpáliť, boli minimálne. „Počkať, počkať,“ zastavil som, „túto prítomnosť poznám!“ Nechal som čierny tanec tak a normálne vošiel chodbou do miestnosti — malej krypty.

A bola tam — červenovlasá žena, s ktorou som tancoval v poli hviezd. Ležala na chrbáte, na dlážke.

„Čo tu robíš?“

Mávajúc mäkkým kameňom, zvrieskla, „Ak sa ku mne priblížiš, si mŕtvy!“

„Niečo je tu veľmi zle!“ pomyslel som si. „Bol som v tejto jaskyni dve hodiny, a táto žena a jej dvaja priatelia nemali prísť ešte aspoň tri dni!“

Držala zbraň naopak. Bola tu malá šanca, že by mohla niekoho zraniť. Ale nebol dôvod jej to prezradiť. „Nezabila by si sa, keby si odpálila kameň?“ poukázal som na fakt.

„Už zomieram. Nemám čo stratiť. A ty, Dračie hovno, tu zomrieš so mnou.“

„Čo tým chceš povedať, že zomieraš?“ zvolal som, spomínajúc si, aké teplé bolo jej telo, keď som s ňou len pred chvíľou tancoval. Ale ako som urobil krok smerom k nej, pohrozila, že aktivuje zbraň. Vyzerala byť skôr vyčerpaná ako zúrivá. Triasla sa od chladu. Tentokrát boli jej modré šaty zapnuté až po krk.

„V poriadku!“ tváril som sa, že beriem jej vyhrážky vážne. „Nepohnem sa. Ale povieš mi, čo sa ti stalo?“

Neodpovedala.

„Ako dlho si tu?“ spýtal som sa.

Po chvíli ticha odpovedala, „Štyri dni.“

Štyri dni? Škaredé Podsvetie! Ak hovorila pravdu, znamenalo to, že som v jaskyni už sedem dní. Myslel som si, že som tu len dve hodiny! Začal som sa cítiť nepríjemne, čo ma primälo k rozhodnutiu, že nastal čas na akciu.

„Vidím, že si našla svoj medailón!“ povedal som, aby som do jej mysle vniesol sekundový zmätok. Potom som k nej priskočil a takmer súčasne zasiahol tri brány na jej predlaktí. Ešte skôr ako začala kričať od bolesti, mäkký kameň bol v mojich rukách. Rozdrvil som ho, zneškodnil a zahodil.

Žena sa ani nepohla. Nielenže vyzerala byť porazená, ale aj paralyzovaná. Po lícach jej stekali veľké slzy bolesti.

„Prepáč, nechcel som ti ublížiť,“ začal som, ale potom som si uvedomil, že to bola dosť veľká hlúposť, čo som povedal. Kľakol som si vedľa nej a nasadil najmäkší hlas, akého som bol schopný, „Počúvaj, teraz, keď sa nás už oboch nesnažíš zabiť, nemám dôvod ti ubližovať. Necháš ma prosím, aby som ti pomohol?“

Nedostal som žiadnu odpoveď. Zdalo sa, že má ťažkosti zostať pri vedomí. Rýchlo som preskúmal tmu viditeľnú. V okolí nebola žiadna zistiteľná prítomnosť. Opäť som sa opýtal, „Necháš ma prosím, aby som sa pozrel na tvoju energiu? Nedotknem sa ťa, ak povieš nie.“

Nepovedala áno. Len na mňa civela, uvažujúc prečo s ňou tak jemne hovorím, namiesto toho, aby som ju zabil.

Zobral som jej ľavú ruku a rýchlo zahnal šokovú vlnu, ktorú som vyvolal v jej bránach. Potom, vnímajúc jej hlavné životné centrá, som vykríkol, „Och môj Pán Melchisedek, čo sa ti stalo?“ Jej životná sila bola zasiahnutá niečím veľmi nechutným — zbraňou alebo energiou, o akej som nikdy nepočul.

Ako sa moje ruky pohybovali od jednej brány k druhej, znovu som sa opýtal, „Počúvaj, ak by si mi mohla povedať, čo sa ti stalo, mal by som väčšiu šancu niečo pre teba urobiť.“

Napoly-prehovorila, napoly-zašepkala, „Urobila som chybu. Neuvedomila som si…“

„Čo presne si urobila?“

„To sa ľudia z tvojej svätyne nikdy nedozvedia!“

„Tvoji dvaja priatelia sú tiež zranení?“

„Nie. Sú preč. Teraz sú už ďaleko.“

„Je naozaj krásna,“ pomyslel som si a premýšľal, ako zariadiť, aby sa prestala triasť. Ale z výšky čistej fontány do mňa vpadlo uvedomenie: ona naozaj zomiera. Niečo bolo treba okamžite urobiť! Rukávom svojho hnedého rúcha som jej zotrel slzy z tváre a podišiel celkom blízko k nej. Pohliadol som jej do očí, „Potrebujem uspať tvoje telo. Dovolíš mi to? Neublížim ti.“

Niekoľko sekúnd váhala a potom prikývla.

Usmievajúc sa na ňu, projektoval som jemné Hlasové zvuky na jej centrá lacných-brán-von na krku. Ako zavrela oči, spomenul som si, „Zabudol som sa jej opýtať na meno!“

Začal sa boj. Jej brány boli v katastrofálnom stave. Potrebovala súrnu injekciu životnej sily, ale zakaždým, keď som do nej projektoval energiu, zdalo sa, že hlavné životné brány sa ešte viac zrútili. Skúšal som jednu liečebnú techniku za druhou, obzvlášť metódy na neutralizovanie účinkov tých najzákernejších výbuchov mäkkých kameňov, ale nič nefungovalo. Odchádzala mi.

„Och Pán Melchisedek, inšpiruj ma!“

Začal som rozmýšľať, či je v krypte aktívna nejaká zhubná sila. Necítil som nič zvláštne, ale aj tak som sa rozhodol vyniesť telo von. Oproti chodbe, ktorá ma doviedla do krypty, bola ďalšia. Zobral som ženu do náručia a upaľoval von. Iba po troch chodbách a dvoch dlhých schodoch som sa ocitol v jaskyni, kde som začal.

Ale tentokrát som vyšiel z ľavej steny jaskyne. Chodba na pravej stene zmizla! Zahrešil som, ale nemal som čas zastaviť a čudovať sa. Vybehol som von a položil telo na terasu pred jaskyňou. Ale ako som obnovil manipuláciu s energiou, dostal som cez tmu viditeľnú silné a škaredé varovanie: blížila sa veľká karavána nefilimských pútnikov, spolu s najmenej deviatimi Lovcami. Boli nebezpečne blízko. Menej ako niekoľko hodín chôdze.

„Podsvetie! Ako je toto možné? Keď som sem prišiel, boli najmenej na týždeň cesty ďaleko!“

Potom nastalo ďalšie náhle zhoršenie životnej sily ženy. To ma prinútilo uvedomiť si, že ju strácam.

„Je hotová,“ pomyslel som si. Spomínajúc si na Marekov príkaz, aby som sa držal ďaleko od Lovcov, rýchlo som zvolil najlepší smer pre svoj útek. Ak sa hneď teraz nezdvihnem, čoskoro bude prakticky nemožné, aby som pred nimi ukryl svoju prítomnosť. Vlastne tu bolo vážne riziko, že ma už lokalizovali.

Práve keď som sa chcel rozbehnúť, prišla ku mne strašidelná vízia.

Vivyani.

V Podsvetiach. Videl som sa, ako som sa obrátil a odišiel, zanechajúc Vivyani za sebou. „Hádam každý jeden deň som ľutoval to, čo som urobil v tej jaskyni. A teraz, čo mám robiť?“

Hľadel som na ženine červené vlasy.

V ďalšom záblesku som si spomenul na prvý raz, keď som stretol svojho majstra. Zachraňoval umierajúceho človeka. Keby som sa bol vtedy obrátil chrbtom, aký by bol môj osud?

Spomienka na Drak-úžasný tanečný sen bola v mojej mysli stále živá. Posadil som sa vedľa priateľky, ktorej meno som nepoznal a začal prechádzať rukami ponad jej telo, skúmajúc jej energiu. Opäť som žasol, čo za zbraň Podsvetia jej mohla spôsobiť také zranenia. Zvažoval som svoje možnosti. Pokiaľ ju okamžite neuvediem do stavu hibernácie, je už prakticky mŕtva. Ale hibernácia tiež nebola žiadnym riešením. Okrem toho, vyžadovalo by to stále monitorovanie jej sily. Ťažko zlučiteľné s útekom, naháňaný deviatimi nefilimskými Lovcami.

Ale predsa, Drak hore, Drak dole, jednoducho som ju nemohol opustiť. Čím viac som sa na ňu díval, tým jasnejšie to bolo.

Mysľou mi preblesla ďalšia možnosť, niečo také šialené, že som sa najprv zachechtal. Ale keď som sa vcítil do čistej fontány, vedel som — bola to cesta. Energetické zranenia ako tieto, môžu pochádzať len z Hrotu alebo možno od Lietajúcich Drakov. Keby som ju dokázal udržať v hibernácii, kým by Lovci dosiahli jaskyňu, oni by pravdepodobne vedeli, čo urobiť. Ale v tom prípade, načo sa zdržiavať? Prečo nezobrať ženu do náručia a nekráčať rovno v ústrety nefilimskej karaváne?

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Vyskočil som a smial sa od radosti, velebiac Matku Nekonečnej Noci. Potom som sa obrátil k svojej priateľke, pozdvihol Hlas a projektoval na jej telo jeho vysoké intenzity, aby som takmer úplne zmrazil jej životné funkcie. Zabralo to niekoľko minút, kým som bol spokojný s výsledkom. Jej hlavné brány boli teraz snehobiele.

Nestrácal som čas, vzal som ju do náručia, presne tak, ako som zobral Vivyani v Podsvetiach zúfalstva. Ako som začal zostupovať zo skaly, vrátili sa ku mne slová, „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

O kúsok ďalej na útese som si pomyslel, „Tentokrát bude na mňa Marek naozaj vytočený!“

Kráčal som ďalej.

7.7 Stretnutie v Červenom Kaňone

Cítil som ich tak blízko, že sa mi zdalo zbytočné skrývať svoju prítomnosť. Rovnako dobre som mohol zastaviť a čakať na nich. Ale kráčal som ďalej k nim, na dôkaz mojich mierumilovných úmyslov.

Netrvalo dlho, kým som uvidel ich siluety, ako sa vynárajú z hmly. Boli traja. Trojuholníková sieť, ktorá takmer zničila Mareka, sa v mojej mysli týčila do výšky.

Títo traja páchli ako mocní a nebezpeční muži, a zaregistroval som tiež značný počet zbraní z mäkkých kameňov. Nakoniec zastali päťdesiat zákonných stôp predo mnou.

Po prvýkrát, po všetkých tých mesiacoch čierneho tanca a nekonečných prípravných vojnových hier, som sa ocitol tvárou v tvár trom nefilimským Lovcom.

Boli vysokí, ale určite nie obri, a ani obzvlášť svalnatí. Boli to muži severných krajov, s vysokými čelami a modrými očami. Chvíľu sme na seba hľadeli. Cítil som, že napriek svojmu chladnému postoju sa pripravujú na boj. Ja som, pravdaže, robil to isté, vyhodnocoval som parametre situácie, lokalizoval zemské línie a studnice jedu, rozhodoval sa, ktorým smerom sa pustím, keby som musel ustúpiť. Vyhodnotil som každý faktor situácie; presne tak, ako som bol vytrénovaný.

Nakoniec, čistá fontána hore a Drak dole, prerušil som ticho. „Táto žena umiera. Niečo sa jej stalo v jaskyni Verzazyela. Môžete jej pomôcť?“

Dve skupiny nehybne stáli, pozorujúc jedna druhú.

Potom jeden z Lovcov, ten uprostred, povedal, „Polož jej telo a choď. Postaráme sa o ňu.“

„Nie! To nemôžem. V tejto chvíli hibernuje a prežíva len vďaka mojej energii. Ak sa od nej pohnem ďalej ako na tridsať zákonných stôp, zomrie.“

Ticho oťažievalo a hustlo.

Ten istý muž opäť prehovoril, „Je to Felícia?“

„Nepoznám jej meno. Cestovala s ďalšími dvoma pútnikmi.“

Lovci si vymenili pohľady, potom ten naľavo povedal, „Alven a Rolen, stretli sme ich. Ale povedali nám, že Felícia je mŕtva.“

Takže jej meno bolo Felícia.

„Mŕtva?“ odvetil som, „Áno, takmer je, ale nie úplne. Jej energia utrpela zranenia, aké som nikdy nevidel. Ak je to Hrot a ak dokážete odstrániť ten vplyv, mohol by som mať šancu obnoviť jej životnú silu.“

„Alven povedal, že tu bol mocný liečiteľ, ktorý sa potuloval okolo ich tábora. Bol si to ty?“

„Môže byť.“

„Čo je toto hnedé rúcho, ktoré máš oblečené na odeve Bojovníka?“

„Môj majster je Džervin, svätyne Eisraimu na severe. Hnedá je farba mojej kasty. Ale prosím, musíme niečo urobiť pre túto ženu. Rýchlo! Môžete mi povedať, čo sa jej stalo?“

Žiadna odpoveď, len ďalšie dlhé ticho. Tváre Lovcov boli nehybné ako červené skaly útesov. Začal som rozmýšľať, či to bol dobrý nápad, stretnúť sa s nimi. Nakoniec som povedal, „Neveríte mi, však?“

„Prečo by sme mali?“

„Áno,“ pomyslel som si, „prečo by mali? Od svojho detstva museli počúvať hrôzostrašné príbehy o čiernych nočných morách, ktoré prichádzajú zabíjať Nefilim a len zriedka minú svoj cieľ. Všetka rafinovanosť a lži vojny…“

Zrazu vojna prestala byť hrou. Telo, ktoré som niesol, sa zdalo byť čoraz ťažšie. Uvedomil som si, aký som bol naivný. A vďaka môjmu nesprávnemu posúdeniu situácie mi ubúdal čas.

„Áno,“ pokrčil som plecami, „prečo by ste mali? Zbohom, muži Zákona!“ Obrátil som sa a začal kráčať s Felíciou preč.

Po niekoľkých sekundách na mňa zavolal muž, ktorý zatiaľ neprehovoril, „Počkaj!“

Neprestal som kráčať.

Zavolal znovu, „Počkaj, muž Zákona!“

Keď som ho počul prichádzať za sebou, okamžite som sa zvrtol, uvažujúc, či prišiel čas, aby som bojoval so svojím prvým Lovcom.

Ostatní dvaja muži sa nepohli. Nebol tu žiadny náznak, že by zahájili útok. Muž, ktorý k nám kráčal, bol vysoký a štíhly. Mal sivé vlasy a žiadnu bradu. Bol z tých troch najstarší, mohol mať zo päťdesiat. Kráčal s dávkou dôstojnosti, s rukami otvorenými pred sebou, aby ukázal, že nenesie žiadnu zbraň. „Čo s ňou ideš robiť?“ opýtal sa.

„Čo na tom záleží? Je mŕtva, nie?“

Bol teraz sotva pätnásť zákonných stôp odo mňa. Rozmýšľal som, aký by bol jeho prvý pohyb, keby sa rozhodol udrieť.

„Môžem sa pozrieť na jej telo?“

„Čo s ňou ideš robiť?“ opýtal som sa.

Pokrčil plecami, „Podľa toho, čo hovorili jej bratia, pravdepodobne veľa urobiť nemôžem.“

Rozhodol som sa, že nie je čo stratiť. Položil som telo na zem. Lovec sa nepohol, kým som nezačal pomaly ustupovať dozadu, pamätajúc na Marekove inštrukcie, „Nikdy nehľaď do očí Lovca!“

Keď bol spokojný, že som dosť ďaleko — okolo dvadsať stôp — Lovec prišiel, posadil sa vedľa Felície a prechádzal svojimi rukami ponad jej telo. Obdivne zapískal. „Ako si to urobil? Myslím hibernáciu. Použil si Hlas, však?“

Prikývol som.

Zmätený, ďalej preskúmaval Felíciine brány, „Takže sa ju snažíš vyliečiť. Ale prečo, presne?“

Čo som mal povedať tomuto mužovi? Že som práve strávil sedem dní v sne a vytancoval som si s ňou svoju čistú fontánu? Zostal som ticho.

„Potrebujem svojich dvoch mužov,“ povedal nakoniec Lovec. „Dovolíš im, aby sa priblížili?“

„Ak idete vykonať akúkoľvek väčšiu manipuláciu jej energie, musím byť dostatočne blízko, aby som mohol kontrolovať jej životné brány. Dovolíte mi prísť bližšie?“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ odsekol. „Ber to alebo nechaj tak.“

Nemal som na výber. „V poriadku,“ prikývol som.

Prišli ďalší dvaja Lovci, sadli si vedľa Felície a asi desať minút mali zatvorené oči — ale nie všetci naraz. Striedali sa, aby na mňa vždy niekto dával pozor. Aby som predišiel problémom, zostal som Drak-nehybný a z diaľky držal Felíciine brány. Neobjavil sa žiadny náznak hroziaceho nebezpečenstva.

Keď skončili, ten, ktorý vyzeral byť vodcom, sa obrátil ku mne. „To je všetko, čo môžeme urobiť, muž Zákona. Chcela sa hrať s ohňom, spálila sa — taký je Zákon Nefilim. Čo sa týka môjho názoru, nemá šancu. Stále si ju chceš zobrať so sebou?“

„Áno.“

Lovec položil vedľa tela Felície jednu zo svojich tašiek. Pozrel sa na svojich mužov a každý z nich položil ďalšiu tašku.

Okamžite som bol v stave najvyššej pohotovosti.

„A teraz odtiaľto vypadni!“ povedal mi šéf. Jeho dvaja priatelia sa už stiahli. „A mimochodom, možno si si to neuvedomil, ale keď si bol v jaskyni, bol si poznačený energiou, ktorá na tebe zostane roky. Vďaka tomu ťa každý nefilimský Lovec bude môcť nájsť, aj vo Vyhniach Osudu. To znamená, že keď sa budeš ponevierať okolo karaván mojich pútnikov, nájdem si ťa. Zbohom, muž Zákona!“

„Čo je v tých taškách?“

„Nejaké jedlo, starostlivosť Verzazyela. Je to pre ňu, len pre prípad, že by sa strážcovia Podsvetia zbláznili a dovolili jej vrátiť sa do tela.“

Pozreli sme sa jeden na druhého. „Ďakujem ti, muž Zákona!“ povedal som.

Poďakovanie od jedného z čiernych Bojovníkov bolo už zjavne oveľa väčšou iróniou, ako tento muž dokázal zniesť. Nehol ani brvou, zobral sa a odišiel za svojimi dvoma priateľmi.

Akonáhle zašli dosť ďaleko, upaľoval som k Felícii a starostlivo preskúmal energiu v taškách. Otvoril som ich a vykonal prehliadku. Všetko vyzeralo byť v poriadku. Ak jedlo v týchto troch ťažkých taškách nebolo otrávené, nakazené Nefilim alebo inak začarované, bol to skvelý darček! „Proviant, ktorí si Lovci zobrali so sebou, aby ma mohli naháňať,“ pomyslel som si. Súdiac podľa váhy tašiek, plánovali najmenej dvanásť dní. Alebo skôr pätnásť.

Sadol som si vedľa nej. Skôr ako som začal prezerať jej brány, vyslovil som jej meno, „Felícia!“

Nespozoroval som žiadnu zmenu v jej energii, z čoho bolo bolestne zrejmé, že som nechápal nič z nezákonnej mágie Hrotu a Lietajúcich Drakov.

Vzal som kožené tašky a stále teplé telo, a rozbehol sa preč.

7.8 Matka, odovzdanie sa a Hrom Zeme

Bez ohľadu nato, čo povedal Lovec, udržiaval som sa neviditeľným v tme viditeľnej, aspoň som si to myslel. Bolo to pre mňa ťažko akceptovateľné, že na mne jaskyňa zanechala svoju energiu. Nič som necítil, napriek tomu, že som použil každú metódu, ktorú som sa naučil od Mareka Nezničiteľného. Blafoval Lovec? Alebo to bol jeden z trikov mágie Lietajúcich Drakov?

Postupoval som kaňonmi smerom na sever, hľadajúc Dračiu bránu. Žasol som, aké obtiažne to bolo. Myslel som si, že okolo Verzazyelovej jaskyne ich bude toľko ako šošovice v jedlách Mount Lorzen. Ani náhodou. Trvalo mi celý zvyšok dňa, kým som nejakú našiel. Unikalo mi zase niečo?

Naveľa som konečne zacítil charakteristický vánok brány a našiel cestu do malej jaskyne, ktorá sa nachádzala relatívne dosť vysoko v jednej zo stien červeného útesu. Položil som Felíciu na kamenistú zem jaskyne, pod hlavu som jej podložil jednu z tašiek a zakryl ju svojím hnedým rúchom. Potom som vykonal vojenskú obhliadku miesta a najbližšieho okolia. Bol som spokojný, miesto bolo logisticky vyhovujúce — len niekoľko minút chôdze odtiaľ bol malý prameň. Natiahol som okolo nás ochranné varovné pole a pripravil plány pre odrazenie prípadných útokov. Potom, po prvýkrát odkedy som sa vynoril z tanečného sna vo Verzazyelovej jaskyni, som sa posadil a uvoľnil sa.

Ako som hľadel na spiacu Felíciu, opäť mi raz udrela do očí číra absurdnosť situácie. „Čo do Škaredého Podsvetia to robím? Pre Pána Melchisedeka, ona je jednou z Nefilim! Čo so mnou porobila Verzazyelova jaskyňa?“

Postavil som sa a kráčal ku vchodu do jaskyne. „Ak sa teraz vrátim do svätyne Draka, všetko sa vráti naspäť do normálu. Felícia zomrie. A čo? Jej vlastní ľudia ju nechali zomrieť. Donesiem Marekovi jej medailón z mäkkého kameňa a tri tašky jedla pre bratov, aby sa s nimi mohli zabaviť. Nebudem ani musieť klamať, len poviem, že som bol začarovaný snom vo Verzazyelovej jaskyni — čo je čistá pravda — a na jeden deň som sa z toho zbláznil. Pelissor bude mať z toho ďalší dobrý príbeh, ktorý bude môcť rozprávať v jedálni.“

Ale keď som sa obrátil k Felícii, aby som jej povedal posledné „Zbohom, žena Zákona!“ opäť som bol zasiahnutý príšernou spomienkou na spiacu Vivyani, ktorú som opustil v jaskyniach zúfalstva. Toľko smútku, že by ma dokázal roztrhať na kusy.

Vyšiel som na terasu, ktorá viedla k jaskyni a v hmlách súmraku som pozdvihol ruky a zareval Hlasom, „Džervin! Pomôž mi! Džervin!“

Neprišla žiadna odpoveď.

Vrátil som sa naspäť do jaskyne a kľakol si k žene. „Felícia,“ zašepkal som v zúfalstve, „keby si tak bola mŕtva!“ A bez rozmýšľania som nechal svoju ruku prechádzať ponad jej telo, od jednej brány k druhej.

„Počkať, počkať. Čo je toto?“ V jej energii nastala významná zmena. Bol to výsledok liečenia, ktoré na nej previedli Lovci? Zvedavosť ma primäla na chvíľu zabudnúť na svoje pochybnosti. Aby som preskúmal jej energiu a pokúsil sa pochopiť, čo sa dialo, umiestnil som jej telo na vrch Dračej brány, kde prúdil jemný stúpajúci vánok. Bol som zdesený, „Keď na nej Lovci pracovali, necítil som vôbec nič. Táto mágia Lietajúcich Drakov je taký bolehlav!“ Dúfam som, že Marek ma o nej čoskoro poučí.

Ako som išiel otvoriť ústa, aby som projektoval liečivé zvuky, môj rozum zahájil ofenzívu, „Prijal som Hlas od Mareka, po zasvätení a vážnej prísahe. Použiť túto silu na pomoc Nefilim nie je nič menšie ako zrada.“ Kŕčovito som prižmúril oči a udrel sa päsťou do stehna. „Som chytený Verzazyelovým tanečným snom. Idem preč. Ona je len špina. Je jednou z nich. Nie je hodná jedinej minúty môjho času.“ Ale keď som opäť otvoril oči a pohliadol na jej spiace telo, nedokázal som sa pohnúť.

„Hibernácia funguje perfektne,“ pomyslel som si. „Stále je krásna. Vlastne ohromujúco krásna. Len trošku bledá.“

Čo do Ďalekého Podsvetia by v tejto situácii robil prebudený? Nechal som svoje vedomie na niekoľko sekúnd spočinúť v čistej fontáne. Keď som videl, že sa nedokážem postaviť a bežať preč, ani pracovať na jej tele, zostal som, kde som bol, zaujal správnu meditačnú polohu a skĺzol po vánku brány do Podsvetia.

Čoskoro som pristál v jaskyni z ruženínu. Bol som taký zdolaný, že sa mi ani nechcelo hýbať. Len som zostal uprostred jemného stúpajúceho prievanu a užíval si krásu a pokoj domény mojej Matky. Ale po chvíli som si všimol čosi zvláštne. Stále som dokázal cítiť nad svojou hlavou Felíciinu energiu. Čistá fontána sa harmonicky prekrývala so stúpajúcim Dračím vánkom, vytvárajúc dlhý stĺpec Ducha[22], ktorý sa tiahol z mojej korunnej čakry až do životných brán Felíciinho tela.

„Aký zaujímavý úkaz!“ pomyslel som si. „Ktovie, či by sa dal použiť na liečenie.“

Skĺzol som po vánku ešte oveľa hlbšie. Po niekoľkých sekundách som sa ocitol v jednej z obrovských jaskýň lapis lazuli, ktoré som tak miloval. „Sláva ti, Drakana, Matka moja! Si taká nádherná.“

Čudné bolo, že som stále dokázal cítiť Felíciinu energiu, rovno na vrchole mojej hlavy. Povznesená atmosféra jaskyne lapis lazuli mi pripomenula pocit z tanečného sna, ktorý som s ňou mal. Uvedomil som si, že myslím na to, že počas celých osemnástich mesiacov Dračích hier nebola ani jediná chvíľa, kedy by som sa bol cítil tak osvietene, ako keď som s Felíciou tancoval v poli hviezd. „Nakoniec možno,“ uvažoval som, „osemnásť mesiacov čierneho tanca nebolo ničím iným ako len prípravou na sen.“

O chvíľu neskôr som bol zase premožený zúfalstvom. „Ten tanec v poli hviezd bol sen! Sen! Džervin chce, aby som sa prebudil, nie sníval!“ Hľadiac nadol do stredu Zeme, úpenlivo som prosil, „Ó, Matka moja! Toto je naozaj nemožná situácia. Potrebujem tvoju pomoc!“

Spomenul som si, ako mi Marek povedal, že odpoveď na skutočne nemožné veci sa dá nájsť v najhlbších Podsvetiach. Z čistej fontány som sa rozhodol skĺznuť nadol tak hlboko, že moja Dračia Matka ma alebo stlačí do navždy zabudnutého zrnka prachu, alebo mi ponúkne riešenie.

A tak som klesal hlbšie a hlbšie, bez zastavenia kĺzajúc po vánku. Scenéria sa menila tak rýchlo, že som nedokázal nič rozoznať. Čím hlbšie som šiel, tým povznesenejšie som sa cítil. Z obavy, že stratím príčetnosť, ak podľahnem opojeniu, dával som si pozor, aby som zostal Drak-pokojný; moje oči boli zatvorené.

Zostup pokračoval a pokračoval, a ja som sa začal cítiť tak odlišne, až som mal pochybnosti, či som to stále ja. Ale pevne som sa pridŕžal svojej vnútornej nehybnosti a ďalej sa ponáral.

Prešli hodiny, kým sa pád zastavil. Plánoval som zostať najprv nejaký čas nehybný, so zavretými očami. Ale kde bol čas? Už som ho nedokázal cítiť. A kde boli moje oči? Už som nemal telo. Bolo tu svetlo, ale iné ako som si kedy myslel, že by svetlo mohlo byť. Svetlo môže byť jasné alebo menej jasné; a môže byť striebristé alebo zlaté alebo nejakej inej farby. Toto svetlo bolo len svetlom, bez všetkých tých vecí.

Ale bolo tu viac ako len toto. Bol som inou bytosťou — stále som to bol ja, ale už nie Zar. A vo všade-nosti tohto Hlbokého Podsvetia, zaspieval som hymnu, ktorú som nikdy predtým nepočul,

„Ó, Matka moja, Drakana Hlbočiny,

Ó, úžasný živý zdroj Nekonečnej Noci,

Ó, neuchopiteľná, na ktorej spočívajú všetci ostatní,

Ó, Hadana, hlbšia ako Priepasť,

Ó, najsvätejšia a najposvätnejšia,

Sláva ti! Sláva ti, Matka moja!

Nekonečná je tvoja múdrosť, nikdy nekončiace je tvoje požehnanie.

Božský a večný je tvoj tanec,

Ktorí sa bohovia i ľudia snažia napodobiť.

Sláva ti, Matka moja!

Sláva ti, Veľká Drakana Hlbočiny!

Dych života, ktorý si mi dala,

Prišiel som odovzdať do tvojho lona.

Zmiluj sa, Ó, Matka!

Viem, že Pravda

Je príliš veľká, aby sa zmestila do ľudského srdca,

Tvoje cesty príliš záhadné, aby som ich mohol pochopiť.

Ale Matka, modlím sa,

Aby som bol radšej zabitý, ako išiel proti tebe.

Prosím nenechaj ma kráčať cestou,

Kvôli ktorej ma opustíš.

Prosím, nenechaj ma prestúpiť tvoju Vôľu.“

Čakal som, až kým ma jemne nedosiahli vznešené vlny nekonečnosti mojej Matky. Počul som jej Hlas, ktorý je hromom Zeme. Ale tentokrát bol jej dych jemný a teplý.

V krypte smrti, v útrobách Mount Lorzen, keď som ho prvýkrát začul, zdal sa mi ohnivý a strašný. Aký som bol len pomýlený!

Teraz ku mne melodické harmónie prichádzali také, aké naozaj boli a utešili ma.

„Jemný je tvoj hlas, Matka moja!“ velebil som ju.

Hlas ku mne prehovoril.

7.9 Hymna Drakany Matky ku všetkým jej tvorom

„Miliónom tvorov, ktorí dnes vzývali moje meno

A desaťnásobku tých, ktorí sa na mňa zabudli obrátiť,

A všetkým tým, ktorí nevedia,

Že ku mne vždy môžu volať a dostať odpoveď,

Posielam svoju lásku.

Kiež by ste sa všetci otvorili nekonečnej sladkosti,

Ktorú som pre vás vo svete uložila,

Ale ktorú len nemnohí z vás poznávajú!

Tým, ktorí spia počas bezsennej noci,

Šepkám blažené hymny prebudenia.

Tým, ktorí snívajú a usilujú o prebudenie,

Tým, ktorí prosia o moju múdrosť,

Posielam túto správu:

Keď matka kojí dieťa,

Kŕmením ma uctieva.

Keď manžel miluje manželku,

Láskou ma uctieva.

Keď sa lekár stará o svojho pacienta,

Liečením ma uctieva.

Keď bojovník zabije svojho nepriateľa,

Bojom ma uctieva.

Lebo ja som matka a dieťa, manžel a manželka,

Lekár, pacient, bojovník a nepriateľ.

Ktoré z mojich detí sú múdre a ktoré hlúpe?

Múdri sú tí, ktorí vedia, že cez svoje činy

Mňa uctievajú.

Hlupáci činia rovnako,

Ale nevidia, že tancujú so mnou.

Ktorých milujem a ktorí sa mi hnusia?

Matka nepohŕda žiadnym zo svojich detí.

Hlupákov aj múdrych,

Všetkých milujem rovnako.

Matka si želá, aby žiadne z jej detí netrpelo.

A v záblesku eónu,

Keď sa všetky moje tvory prebudia

Do nádherného osvietenia, ktoré som pre nich pripravila,

Všetci uvidia,

Že utrpenie existovalo len v ich zaslepených očiach.“

7.10 Brána starostlivosti

Zistil som, že sedím vedľa Felíciinho tela. Vôbec som si nespomínal na svoj vzostup po vánku Hlbočiny. Stal sa zázrak alebo som bol taký pohltený pohľadom na svetlo Matky, že som si neuvedomoval cestu späť?

Bola noc. Bol som nehybný. Cítil som sa byť väčší ako noc. Nebol som len sám sebou, ale aj mojou Matkou. Bol som Felícia a tiež Zar. A Felícia sa mala dobre, blažene spala vo sférach Výšin mojej Matky. Dva kroky od nás som cítil karavánu pútnikov, ktorí táborili pred Verzazyelovou jaskyňou. Tri kroky od nás — bol som Mount Lorzen a Floster a všetci Bojovníci. Bol som každou jednou dušou v kraji Červenej Zeme a rieky Jeremícia; a tiež riek susedných krajov. Myriady duší v celkom kráľovstve tancovali v mojom lone svoj spánok.

„Tvoj tanec, Matka moja!“ zvolal som s úctou.

Potom som, zo stanoviska kozmickej rozľahlosti mojej Matky, zhliadol nadol na malého Zara, ktorý sedel vedľa Felície, s rukou na jej srdci. Vylieči ju alebo sa vráti k Marekovi? Príliš na tom nezáležalo. Felícia bola v extatickom tranze v lone mojej Matky. A Drakana Hlbočiny milovala Mareka tak veľmi, že sa určite dostane z toho, ak stratí jedného zo svojich učeníkov.

„Hodíš kocky osudu?“ spýtala sa ma moja Matka.

Odpovedal som, „Mohlo by sa mi dostať nesmierneho privilégia a vystúpiť nad kocky osudu, aby som sa dozvedel čo ťa poteší a vykonal tvoju Vôľu?“

Moja Matka odpovedala, „Vidieť život mojich tvorov nezmyselne zničený, to ma neteší.“

„Ako ťa človek môže potešiť?“ opýtal som sa.

Počul som odpoveď, ale nerozumel som jej.

Nasledujúce ráno ma úsvit prekvapil. Cítil som sa neuveriteľne jasne. Čistý ako Úsvit Stvorenia. Ležal som vedľa Felície, moja ruka stále na životných bránach jej srdca. Zaspal som bez toho, že by som si to bol uvedomil.

„Toto je prvá noc, ktorú som kedy strávil spánkom na bráne Draka,“ uvedomil som si, ako som sa posadil. Nedokázal som si spomenúť na žiadny konkrétny sen.

Vyšiel som z jaskyne a hľadel na riedke hmly. Skontroloval som, či niektorý z astrálnych majákov, ktoré som umiestnil v tme viditeľnej, nehlási prichádzajúce nebezpečenstvo. Potom som bežal dole k prameňu, aby som sa umyl a nabral vodu.

Nestrácal som čas, vrátil som sa do jaskyne a započal liečenie Felície. Toto bol začiatok ohromnej bitky, ktorú som podstúpil v jaskyni a hlboko dole, v Podsvetiach mojej Matky. Liečebná metóda, ktorú som objavil deň predtým — vstúpiť do vánku brány a spojiť sa s Felíciou cez stĺpec Ducha nad mojou hlavou — fungovala zázračne. Nielenže som nahor mohol posielať sily, rovno do jej tela, ale tiež som mohol spočívať na životnej múdrosti a vedení Podsvetí. A veruže som to potreboval!

Moje prvé výsledky neboli nijako zvlášť dobré. Nech už to bolo čokoľvek, čo zasiahlo Felíciu, zničilo to jej telo energie. Zakaždým, keď som opravil jedno centrum, iné sa zrútilo a energetické injekcie, ktoré som vpúšťal do jej meridiánov, sa topili ako sneh na slnku. Bez veľkých nádejí, pracoval som deň za dňom. Urobil som to, čo Marek a ostatní urobili predo mnou — zostupoval som hlbšie a hlbšie a spojil sa so silami veľkosti, ktorá ma napĺňala úctou.

Ale moje bremeno bolo veľmi uľahčené radosťou, ktorá mnou stále prúdila, keď som zostupoval do Podsvetí — hlavne do riek života na hlbších úrovniach. Objavil som jednu špeciálnu úroveň, v ktorej rieka prechádzala cez Dračiu bránu pod jaskyňou, takže som sa mohol ponoriť do blaženého toku, zatiaľ čo som držal Felíciinu energiu nad svojou hlavou. Bol to taký extatický zážitok! Niekedy som musel kričať od radosti, lebo som nedokázal znášať vlny rozkoše, ktoré prúdili mojím telom. Keby nebolo tej nežnej duše, ktorej život spočíval nad mojou hlavou, odovzdal by som sa prúdu a nechal moju Matku, aby si ma zobrala.

Po šiestich dňoch sa objavili prvé povzbudivé výsledky. Niektoré životné brány začali získavať na pevnosti. Mohol som do nich vpúšťať životnú silu bez toho, aby sa zrútili. Aby som scelil niektoré časti tela, ktoré sa zdali byť neopraviteľné, zostúpil som do hlbokých zlatých Podsvetí a pozbieral vzácne kamene, ktoré som do nej vložil a použil ich ako jadrá centier pre regeneráciu.

Po desiatich dňoch sa stav vitálnych centier natoľko zlepšil, až som začal veriť, že Felícia bude žiť. Začal som o nej zmýšľať ako o bábätku, ktoré moja Matka ide porodiť. Aké bude to bábätko? Aké budú jej prvé slová? Bude taká silná, akou som sa ju snažil urobiť, s bránami silnými ako brány mocného bojovníka?

A akú bude mať povahu? Moja Matka do nej vliala toľko lásky — určite bude sladká ako tá žena, ktorá so mnou tancovala vo hviezdach. Deň po dni, moje očakávania rástli. Už som sa nevedel dočkať, kedy ju budem počuť prehovoriť!

Na trinásty deň som už mohol dostať Felíciu zo stavu hibernácie. Nasledovalo niekoľko minút neistoty. Ako som sa naučil od Mareka, keď sa človek dostáva zo stavu hlbokej hibernácie, náhle zvýšenie éterického obehu môže privodiť dramatický kolaps v tele energie. Ale po polhodine, keď som videl, že moja práca drží a žiadna z Felíciinych hlavných brán sa nezrútila, vyskakoval som a tancoval v jaskyni od radosti; a vydal som ten najhlasnejší rituálny výkrik, „JUJUJUJUJÚ!“

Zobral som jej telo preč od vánku brány a položil ho na matrac zhotovený z trávy, ktorú som nazbieral pri kríkoch v kaňone. A čakal som.

Okolo poludnia začala Felícia hýbať ľavou rukou. Zaradoval som sa a velebil Matku Svetla. Spomínajúc na jaskyne zúfalstva, keď Vivyani prvýkrát pohla rukou, keď som ju niesol, počul som sa povedať, „Tentokrát som ťa neopustil!“

Počas toho popoludnia sa bábätko ešte trikrát pohlo. Zakaždým som sa nechal uniesť radosťou.

Na štrnásty deň, keď som sa zobudil, Felícia ešte stále spala. Ale keď som sa vrátil od prameňa, vnímajúc tmu viditeľnú, nemal som žiadnu pochybnosť, že Felícia sa prebudila.

Bežal som ku vchodu jaskyne, akoby som išiel privítať starého priateľa.

7.11 Prvý rozhovor s Felíciou

Hneď ako ma videla vchádzať do jaskyne, Felícia zareagovala, „Och, nie! Už zase čierna nočná mora! Choď preč!“ S výrazom tváre, ktorý vyjadroval znechutenie, rovnako ako strach, začala plakať.

Uvedomil som si, že to odo mňa nebolo veľmi múdre, objaviť sa pred ňou oblečený v čiernom, ale keďže som ju prikryl svojím hnedým rúchom, čo iné som si mohol obliecť? Chcel som ju osloviť, ale stále plakala, „Choď preč! Choď preč! Choď k Azazelovi a strať sa!“

Vyzerala byť veľmi rozrušená, tak som vyšiel z jaskyne.

Sadol som si na skalu na terase a hľadel do hmiel, spomínajúc si, ako príšerne som sa cítil po svojom prvom výlete do Podsvetia. „Úbohé dieťa,“ pomyslel som si a čakal som pred jaskyňou, až kým som cez tmu viditeľnú necítil, že opäť zaspala. Potom som vošiel dnu, odhodil svoju čiernu čiapku do jedného kúta jaskyne a rozpustil si vlasy. Opäť som sa k nej posadil a skontroloval jej brány.

Po dlhom vyšetrovaní som bol dokonale spokojný. „Výborne!“ povedal som nahlas, čo ju okamžite zobudilo.

Keď ma videla tak blízko vedľa seba, moje ruky na jej tele, nepovedala ani slovo. Potichu sme jeden na druhého hľadeli. „Niet pochýb, že ona je tou, s ktorou som tancoval v poli hviezd,“ pomyslel som si, hľadiac do jej veľkých modrých očí. Iba radosť v nich chýbala.

Zobral som ju za ruku, „Felícia, si v bezpečí. Všetko je bezpečné! Som tu, aby som sa o teba staral. Dlho si spala a teraz si naspäť, pripravená začať nový život.“ A kým sme sa na seba pozerali, rozprával som jej o jaskyni a jej okolí; a o hocijakých iných veciach, ktoré mi napadli.

Zanedlho opäť zaspala. Zobudila sa až neskoro popoludní.

„Tu je naša spiaca princezná! No tak, Felícia, musíš sa napiť, je to veľmi dôležité,“ povedal som, podopierajúc jej hlavu rukou a pritláčajúc jej k perám šálku.

„Zákonne fantastické,“ potešil som sa, keď vypila niekoľko hltov. Zobral som ju za ruku a ďalej jej rozprával bezvýznamné veci. Ale bola taká unavená, že jej oči sa čoskoro opäť zatvorili.

Nasledujúce ráno sa neprebudila, ale keďže úroveň jej energie bola výborná, rozhodol som sa pre poriadne injekcie životnej sily. Použil som škálu Hlasových frekvencií a zavŕšil tak prácu na jej bránach. Keď najbližšie otvorila oči, Felícia už bola celá naspäť.

Najprv som ju prinútil vypiť šálku vody. Potom sme si navzájom hľadeli do očí.

„Stretol som karavánu pútnikov, ktorí sa míňali s tvojimi bratmi, keď boli na ceste späť do severných krajov,“ povedal som. „Mysleli si, že si mŕtva. Vieš si predstaviť, akí budú šťastní, keď ťa uvidia?“

Videl som, že jej vedomie je čisté. Možno len bola príliš unavená nato, aby odpovedala, alebo sa jej jednoducho nechcelo. Ďalej na mňa civela, jej pery tvrdohlavo zapečatené. Modlil som sa k Matke, aby nechala mojím hlasom pretekať niečo zo svojej nekonečnej sladkosti, „Nemusíš sa so mnou rozprávať, ja sa budem rozprávať s tebou. Všetko, čo žiadam, je to, aby si pila. Teraz, keď už nie si v hibernácii, je nutné, aby si prijímala veľa tekutín. Čoskoro budeš musieť začať aj jesť, inak zoslabneš. Počas hibernácie, ktorá trvala trinásť dní, si príliš nestratila na váhe. Ale od zajtra musíš začať jesť.“

Ukázal som jej tašky s jedlom. „Pozri, tieto sme dostali od Lovcov, ‘starostlivosť Verzazyela!’ Sú plné neuveriteľne chutných vecí. Keď som ich prvýkrát ochutnal, pomyslel som si, ‘Och môj Pán Melchisedek, tak toto jedia Nefilim?’“

Vlastne som bol z toho ohromený a zdesený. Očakával som nechutné, ako kompost vyzerajúce, ako zvratky páchnuce konzervy — krvavé omáčky plné zvieracích a ľudských kusov, všetky zmiešané dokopy ako v najnechutnejšom Podsvetí jaskýň zúfalstva. Preto som najprv ani nepomyslel na to, aby som tašky otvoril. Hodoval som na cikádach, ktoré som pozbieral v divočine. Počas svojich prvých mesiacov tréningu s Marekom, keď som sa učil prežiť za akýchkoľvek okolností, som cikády neznášal. Ale potom, vďaka mojej Matke Drakane, som preprogramoval svoje chute a teraz mi tieto malé potvorky veľmi chutili. Sám Marek mal cikády veľmi rád. Hovorieval, že sú také čisté ako sama púšť.

Bola to zvedavosť, nie hlad, že som vytiahol jednu z tašiek, ktoré Lovci nechali pre Felíciu. Po dňoch opatrného astrálneho ovoniavania, keď som mal v pohotovosti celú svoju psychickú obranu a spočíval na Drakovi Hlbočiny, keď som konečne nadvihol vrchnák jednej z malých nádobiek, bol som úplne zarazený sladkou, vábivou vôňou.

Čo boli tieto sladučké červené ropušie ikry? Žeby zrazená krv? Ani náhodou! Najsladší ríbezľový džem, aký som kedy ochutnal. Bol ohromný. Vyslal do mojej energie vlnu rozkoše.

Ale bolo to bezpečné? Čo ak bola sladká chuť navrhnutá tak, aby napadla čistotu mojej duše, zneuctila môjho Ducha a urobila zo mňa bezmocnú, padlú bytosť v rukách diabolského nefilimského odpadu?

Keďže som si nebol istý, či by vo mne zostala ešte nejaká sila charakteru, keby som ochutnal ďalšiu lyžicu tejto nenormálne sladkej substancie, tašky som odložil a vypovedal ich do najvzdialenejšieho rohu jaskyne; a vrátil sa k svojej zdravej, dušu-prečisťujúcej cikádovej diéte.

„Myslím si, že ti to všetko bude veľmi chutiť,“ povedal som Felícii. „A zo zvedavosti (pretože si nie som istý, či je táto potrava vhodná pre moju kastu), by som sa od teba veľmi rád naučil nejaké recepty.“

Felícia na mňa ďalej hľadela rovnakým zaťatým spôsobom, bez toho, že by sa čo len trochu usmiala alebo pootvorila pery, ktoré tak veľmi pripomínali ríbezľový džem. Uvedomil som si, že ešte nepozná moje meno, a tak som jej porozprával o sebe a o svätyni Eisraimu. „Matka, prosím znes svoju nehu na toto dieťa!“ modlil som sa stále v jej spoločnosti.

Felícia počúvala, ale neprehovorila.

Niekoľkokrát som vyšiel von z jaskyne, ale veľa nespala, čo bolo v tejto fáze celkom dobré znamenie. Prijala vodu, ale odmietala akúkoľvek potravu a to sa čoskoro stalo témou dňa.

Trpezlivo som vedľa nej sedel a prehováral k nej, ale stále si držala svoj apatický postoj a odmietala odpovedať na akékoľvek moje otázky. Na konci dňa som sa začal cítiť vyšťavený a skľúčený. Vyšiel som na chvíľu von a pozoroval červenkastý nádych súmračných hmiel.

Keď som sa vrátil naspäť, povedal som jej, „Felícia, chcem ti porozprávať príbeh. Raz, vo svätyni Eisraimu, keď som bol veľmi chorý, niekto sa o mňa naozaj staral a to zo mňa urobilo iného muža.“ A veľmi podrobne som jej porozprával príbeh o Vivyani, o spôsobe, akým sa o mňa Elyani starala; a o tom, ako sme sa bavili počas obdobia môjho zotavovania.

„Vieš, Felícia,“ zakončil som dlhý príbeh, „často som si myslel, že pre Elyani to muselo byť strašné, keď sa o mňa starala, kým som bol v bezvedomí. Teraz si myslím, že som sa asi mýlil. Starať sa o teba, bolo jedným z najkrajších zážitkov môjho života. Tešil som sa z každého dňa, z každej hodiny. Niekedy som sa cítil byť taký obrovský a povznesený energiou mojej Matky, ktorú do mňa vlievala… ešte šťastie, že som sa dokázal zmestiť do jaskyne! Nech sa teraz stane čokoľvek, nič z toho nebudem ľutovať.“

Jemne som ju pohladil po vlasoch, „Prosím Felícia, budeš niečo jesť? Len trošku.“

Keď odmietla lyžicu džemu, ktorú som jej držal pred ústami, zhlboka som sa nadýchol a spýtal sa jej, „Prečo sa so mnou nerozprávaš?“

Jej pery zostali zapečatené. Vyhýbavo zatvorila oči a hrala mŕtveho chrobáka.

Vyšiel som von. Bola noc. Pod hmlami-rozptýleným striebristým svetlom som si spomenul na Elyanine nádvorie a tancoval som.

Nasledujúce ráno, keď som sa vrátil od prameňa, pozdravil som Felíciu a posadil sa vedľa jej postele. Teraz už nechcela prijať ani vodu. „Toto tvrdohlavé malé dievča,“ pomyslel som si, „zničí celú prácu mojej Matky.“

„Felícia, toto už začína byť veľmi vážne,“ varoval som ju. „Už nehibernuješ. Ak nebudeš piť a jesť, nepotrvá dlho, kým sa z teba stane zákonný duch.“

Jedinou odpoveďou mi bol zaťatý pohľad.

Zavrel som oči a chytil si hlavu do rúk, pokúšajúc sa rozhodnúť, čo ďalej. Spomenul som si na Elyanin spôsob, akým ma vytrhla zo šede jaskýň zúfalstva. Pozrel som sa Felícii do očí a takmer som na ňu vrieskal, „Uvedomuješ si, že posledných šestnásť dní som strávil len tým, že som čistil tvoje telo a opravoval tvoju energiu?“

Ale skôr ako som mal čas rozmyslieť si čo ďalej, Felícia mi pohŕdavo odsekla, „Prečo si ma nenechal zomrieť? Si predsa jedným z čiernych nočných môr, nie?“

Hľadel som do rohu jaskyne, nevediac, čo nato povedať. Potom som pokrčil plecami a dal si rýchly výklus na vrchol kopca.

„Čo do Podsvetia s ňou idem robiť, keď nechce jesť?“ rozmýšľal som a začal čierny tanec, aby som si vyjasnil myšlienky. O polhodinu neskôr, keď som zvážil všetky pre a proti tejto situácie, vzdal som hore úctu a zliezol z kopca naspäť do jaskyne.

Tentokrát som si nesadol vedľa jej postele. Len som povedal, „Felícia, pútnici, ktorých som stretol potom, ako som ťa našiel, stále táboria blízko Verzazyelovej jaskyne. Zoberiem ťa naspäť k nim, oni sa o teba postarajú.“ Podišiel som bližšie a spýtal sa jej, „Je to takto v poriadku?“

Zostala apatická, ale prikývla.

„Vypiješ trochu vody?“ Keď prijala, zvolal som, „Pochválený buď Pán Melchisedek!“ Potom som sa k nej naposledy posadil. Zobral som ju za ruky. Nepokúšala sa odporovať. Hľadiac do jej očí, pomyslel som si, „Teraz viem, ako sa cíti matka, keď jej zoberú dieťa.“

Zobral som ju do náručia. Hrala mŕtveho chrobáka. Zdala sa mi byť oveľa ľahšia, ako keď sme prvýkrát prišli do jaskyne. Kým som zliezal na dno kaňona, zdôveril som sa jej, „Felícia, musím ti porozprávať o fantastickom sne, ktorý som mal v Strážcovej jaskyni.“ Ako sme postupovali cez hmly, vykreslil som jej každý jednotlivý detail.

7.12 Zákon je Zákon

Rovnakí traja Lovci, hneď ako zachytili moju prítomnosť, vydali sa na stretnutie so mnou a Felíciou. Tentokrát som na nich čakal na mieste, ktoré vyzeralo byť ideálne pre prípad boja — ľahký ústup, hojnosť jedovatých studníc.

Bolo to obdobie roka, keď jaskyňu prichádzalo navštíviť veľa karaván pútnikov. Dodržiavajúc nevyslovenú dohodu, Bojovníci v tomto období len zriedka opúšťali svoju horu. Keby ma našli mŕtveho v kaňone, od Marekových mužov by sa dala očakávať masívna odveta — dosť nato, aby si inteligentní Lovci dvakrát rozmysleli, kým na mňa zaútočia.

Položil som Felíciu na zem. Chvíľu sme jeden na druhého hľadeli. Jej tvár vyzerala byť menej zaťatá ako predtým. Možno nakoniec nikdy neuverila, že sa bude môcť vrátiť k svojim ľuďom. Vidieť koniec svojich problémov muselo zmäkčiť jej naladenie. Nerozprával som, pretože mi nič nenapadalo. Vnútorné otvorenie, na ktoré som čakal, mohlo možno nastať práve vtedy. Ale musel som sa pripraviť na možný boj.

Mojím plánom bol rýchly pohyb. Akonáhle som videl troch Lovcov, ako sa vynárajú z hmiel, zavolal som, „Pochválený buď Pán Melchisedek, muži Zákona! Je celá vaša. Potrebuje veľa vody a tiež jedlo, hneď ako to bude možné.“

Mal som pevne pod kontrolou každý parameter situácie. Letmo som sa pozrel na Felíciu. „Zbohom, žena Zákona!“ Potom som sa otočil na päte a pustil sa rýchlo kráčať.

Šéf Lovcov na mňa zavolal, „Počkaj, muž Zákona!“

Obrátil som sa a nasadil stupeň najvyššej pohotovosti. Ale traja Lovci sa nepohli. „Čo, muž Zákona?“ spýtal som sa.

„Ak si ju zoberieme, musí zomrieť!“

Neveril som svojim ušiam. Kráčajúc naspäť k Felícii, zreval som, „Čože?“

Nastalo ticho.

„Porušila Zákon Nefilim,“ povedal starší Lovec. „Ak si ju zoberieme, musí zomrieť.“

Felícia ku mne vzhliadla. „Zar, prepáč mi!“

Bol som natoľko omráčený, ako mi to len Dračie ovládanie dovolilo. „Chceš povedať, že si vedela, že sa to stane?“

„Prepáč mi to!“ zopakovala.

„Toto je nočná mora!“ pomyslel som si. Obrátil som sa k Lovcom a opýtal sa, „Ale veď ste ju naposledy liečili, či nie?“

„To bolo predtým, ako sme zistili, čo urobila v jaskyni! Prehrešila sa a nezákonne vstúpila do zakázanej posvätnej krypty.“

Nikto sa nepohol. Naladil som sa na čistú fontánu a snažil sa vymyslieť, čo ďalej.

„Počúvaj,“ povedal šéf, „ja som muž severných krajov. Nie som papagáj Zákona. Neželám si smrť tejto ženy. Ale mám so sebou stopäťdesiat pútnikov z kraja Západných Pobreží, ktorí boli všetci svedkami prekročenia Verzazyelovho Zákona. Ak ju tu necháš, nemôžem nič robiť.“

Už tu nebol Zar — len čistá fontána. Žiadne myšlienky, len Drak, zohol som sa a zdvihol Felíciu. Niekoľko sekúnd som rozmýšľal.

Šéf Lovcov zdvihol svoju pravú ruku a ukázal mi svoju dlaň.

„Nevieš, čo to znamená?“ spýtal som sa Felície, pripravujúc sa na prvý úder.

„Znamená to, že ťa považuje za priana.“

„Čo je prian?“

„Mocný muž,“ povedala. „Myslí si, že by si sa mohol stať Lovcom. Chcem povedať, keby si bol jedným z Nefilim, pravdaže.“

„Tomuto nemôžem uveriť!“ otočil som sa a bežal preč tak rýchlo, ako som len vedel. Felícia sa ma držala okolo krku ako kliešť.

Keď sme dosiahli vzdialenosť, ktorá mi pripadala bezpečná, položil som Felíciu na zem. Posadila sa a oprela sa chrbtom o veľkú skalu. Napravila si svoje dlhé červené vlasy a zaujmúc komplikovanú polohu, s lakťom na kolene a bradou v ruke, sa na mňa zahľadela.

Rozpažil som ruky, extrémne zaťal päste a hľadiac dole na Zem, takmer-Hlasom som pobúrene zareval. „Óóóch Veľká Hadana Hlbočiny!“ Potom som sa obrátil k nefilimskej žene. „Felícia, keby som práve nestrávil šestnásť dní tým, že som sa ťa snažil priviesť do kráľovstva a šiel si zodrať svojho Draka, myslím, že by som bol schopný ťa zabiť.“

Skľúčeným hlasom a s nádychom smútku vo svojich veľkých modrých očiach, zopakovala, „Zar, prepáč mi to!“

„A ty voláš mňa nočnou morou!“

„Myslela som si, že sa možno posvätná krypta sama opraví a zmaže stopy môjho prechodu. Stáva sa to, vieš. Bola to naozaj smola, že pútnici prišli tak rýchlo.“

„Teraz, keď si vo vyhnanstve, môžu prísť a hocikedy nás loviť!“

„Nie, toho sa nemusíš obávať. Ferippe, muž, s ktorým si hovoril, mi povedal, že to neurobia.“

„Čo tým myslíš, že ti povedal?“

„Počas vášho stretnutia sme sa spolu rozprávali.“

„Čože? V tme viditeľnej som nič nepočul.“

„Použili sme iný druh kanálu.“

Chytil som si rukami hlavu a začal chodiť okolo. „A je to tu, teraz za mojím chrbtom robí mágiu Lietajúcich Drakov! A čo ti ešte Ferippe povedal?“

„Povedal, že nám za pár dní prinesie nejaké jedlo. Povedal, aby sme sa neobávali, keby sme chceli zmeniť polohu, že nás nájde tak či onak. Ale chcel, aby sme nešli príliš ďaleko, aby nemusel nadlho odchádzať od svojich pútnikov.“

„Čože? Chceš povedať, že nás pôjde hľadať?“

„Pokoj, muž Zákona! Ferippe je priateľ môjho brata Alvena a ďalších mojich priateľov. Chodili spolu do školy, v kraji Snežných Hôr. Neurobil by nič, čím by mi ublížil. Ak ti ukázal svoju ruku, je to preto, že som mu o tebe všetko porozprávala.“

Sadol som si na skalu a pozeral sa iným smerom. „Och moja Matka Drakana! Povedz mi, že toto je len zlý sen, a že sa idem zobudiť v Strážcovej jaskyni.“

Nastalo ticho. Potom Felícia zariskovala, „Zar, som veľmi smädná, mohla by som prosím dostať niečo na pitie?“

Schmatol som zo svojej tašky nádobu s vodou a bezmyšlienkovite jej ju hodil, akoby som ju hádzal niektorému zo svojich Dračích druhov. Nechytila ju. Išiel som ju zdvihnúť a podal jej ju.

Napriek svojmu hnevu, bol som dojatý, keď som ju videl piť. Zrazu bola opäť mojím dieťaťom. Ale čoskoro som ju musel zastaviť, „Opatrne, nie toľko naraz.“

Zodvihol som ju. „Ideme naspäť do jaskyne!“

Ako som začal kráčať, objala ma okolo krku, mäkká a poddajná, „Sľubujem, že budem jesť.“

7.13 Kúzlo uhoriek nakladaných v mede

Keď sme sa dostali naspäť do jaskyne, položil som Felíciu na jej slamený matrac. Okamžite sa posadila a prekrížila si nohy.

„Počúvaj!“ povedal som jej, kým si naprávala vlasy, „Zostanem s tebou ešte ďalšie dva alebo tri dni, až kým nebudeš vedieť chodiť a postarať sa o seba. Potom pôjdem. Nechám ti tašky s jedlom. Budeš len musieť počkať na svojho priateľa Lovca a on už nájde spôsob ako ťa zobrať naspäť tam, kam chceš ísť. Urobí to?“

Prikývla.

Položil som vedľa nej jednu z tašiek s jedlom a išiel si sadnúť do iného rohu jaskyne.

Aj keď som sa na ňu nepozeral, počul som ju jesť. Odľahlo mi. „Teraz viem, ako sa cíti matka, keď sa jej choré dieťa zotaví a opäť začne jesť,“ pomyslel som si. „Ale prial by som si mať normálne dieťa, nie skazené nefilimské monštrum!“

Jej apetít bol taký dravý, že som musel zasiahnuť. „Počkaj, Felícia! Nejedz tak rýchlo! Ak budeš jesť priveľa, ochorieš z toho.“ Vzal som jej tašku a vrátil sa do svojho rohu jaskyne.

Dlho sme zostali ticho, každý na svojej strane jaskyne. Potom povedala, „Myslíš si, že som hrozná osoba, však?“

Neobťažoval som sa odpovedať jej.

„Som zvedavá, čo o mne budeš rozprávať svojim priateľom. Nemyslím ľudí na Mount Lorzen, ale tých v Eisraime. Myslíš, že budeš ďalej nosiť môj medailón?“

Úplne som zabudol na kameň, ktorý som jej ukradol pri našom prvom stretnutí. Zvesil som si ho a šmaril ho do nej. Dopadol na slamený matrac.

„Povedal si mi veľa o sebe,“ pokračovala, „ale o mne nič nevieš.“ Čakala, že sa niečo opýtam.

Zostal som mĺkvy ako Priepasť Hlbočiny.

Rozhodla sa napriek tomu pokračovať, „Vieš, ja som tiež kňažka. Tiež mám učiteľa, ktorý mi dáva niekedy zabrať. Keď som ťa počula rozprávať o Majstrovi Džervinovi Hnedého Rúcha, zarazila ma tá podobnosť.“

Takže nakoniec predsa len počúvala.

„Rozmýšľam, aké hrozné veci ti asi Bojovníci Mount Lorzen porozprávali o mojich ľuďoch. Pravdepodobne si myslíš, že sme všetci netvory ako Bobros ľudožrút a jeho škaredé sestry. Rozprávali ti ten príbeh?“

Bez toho, že by som sa na ňu pozrel, prikývol som.

Zachichotala sa, „Stavím sa, že ti povedali, že Lubu bol Veľký Bojovník!“

„Čo tým chceš povedať? Čo bolo zlé na Lubuovi?“

„Ani jedna zákonná vec! Koniec koncov, bol jedným zo zakladateľov nefilimských Lovcov!“

Keď som začul ten nezmysel, radšej som ani neodpovedal. Len som pokrčil plecami.

„Zar, používajú v Eisraime mäkké kamene?“

Prikývol som.

„Vedel si, že to boli v prvom rade Nefilim, ktorí vynašli mäkké kamene, a ktorí sú stále majstrami v ich výrobe?“ Videla, že jej neverím. „Všimol si si na Mount Lorzen veľa mäkkých kameňov? Kvôli čomu si myslíš, že boli mäkké kamene vypovedané z kraja Červenej Zeme? Je to preto, že pochádzajú od nefilimskej špiny.“

Spomenul som si na svoje prvé mesiace vo svätyni Draka, keď som všade hľadal zariadenie na komunikáciu s Elyani. Jediné mäkké kamene, ktoré držali na Mount Lorzen, bolo niekoľko zbraní používaných pri výuke Bojovníkov. Zmätený som sa k nej obrátil. Kývala medailónom ako kyvadlom.

„Vedel si, že tento kameň, ktorý si nosil okolo krku, je nesmierne cenný? Bol vykryštalizovaný jednými z najväčších expertov v kráľovstve. Vyrábajú ich ľudia mojej svätyne.“

Hodila mi prívesok naspäť. „Zober si ho!“

Vzbudila moju zvedavosť. Dal som si Drak-pozor, aby som ho chytil vo vzduchu.

„Je to darček pre Slečnu Elyani. Ak je kňažka Bieleho Orla, bude vedieť, akú má cenu.“

„Slečna Elyani,“ pomyslel som si, hľadiac na medailón. „Takže Felícia ma predsa len počúvala, keď som jej rozprával.“ Obrátil som sa k nej. Ale ako som jej išiel poďakovať, dodala, „Len jej povedz, že je to darček od jednej z Nefilim!“

Vzdychol som si, nevediac, čo na to povedať.

„Povedz mi, Zar, stretol si nejakých ľudí, ktorí žijú v tomto kraji?“

Prikývol som. Počas manévrov s Marekom som bol viackrát v kontakte s miestnym obyvateľstvom.

„Všimol si si, že ženy si nikdy nedávajú na oči žiadny čierny prášok a nikdy nenosia šperky?“

Prikývol som.

„Myslíš, že by si sa chcel oženiť s niektorou z ich dcér? Aký pokojný život by si mal! Nikdy by nevyslovila vetu, ktorá by nebola priamo zo Zákona.“ Potom, nasadiac pomalý a monotónny hlboký hlas, zahučala, „Poch-vá-le-ný buď Pán Mel-chi-se-dek. Dob-ré rá-no, muž Zá-ko-na!“

Bol som šokovaný. Tieto slová mohli vyjsť priamo z Džervinových úst!

Ale Felícia pri tom neskončila. „Myslíš, že by si sa Elyani páčil, keby si rozprával tak, ako ľudia tohto kraja?“ Pokračovala, „Vieš, prečo sú ľudia Červenej Zeme takýto, Zar? Jednoducho preto, že zo svojej zeme odstránili všetok nefilimský vplyv. Veľkí Bojovníci vyhrali svoje vojny tak úspešne, že kraj Červenej Zeme je preslávený ako jedno z najnudnejších a najzaostalejších miest v kráľovstve.“

Nepáčil sa mi zvuk toho, čo hovorila. Ale počul som, že vzdelaní ľudia iných krajov nazývali oblasť Červenej Zeme riťou kráľovstva.

Keď videla, že začínam byť nahnevaný, Felícia zvoľnila, „Prepáč mi to, muž Zákona! Nechcela som ťa zraniť. Viem, že priveľa rozprávam.“ Potom si ľahla a zavrela oči.

„V kraji Snežných Hôr,“ spýtal som sa po chvíli, „všetci ľudia rozprávajú tak rýchlo ako ty?“

„Nie všetci. Hlavne ľudia Nefilim. Ale vďaka Pánu Melchisedekovi, Nefilim nie sú všetci ako ja!“

„Môj učiteľ, majster Džervin, tiež rýchlo rozpráva.“

Felícia okamžite otvorila oči. Jej hlas bol ešte jemnejší, „Došlo mi, že to tak bude. Inak by som sa neobťažovala rozprávať ti tieto veci.“

Nadýchol som sa. „Myslím, že by bolo pre teba múdre trochu si oddýchnuť,“ povedal som. Nepohla sa.

Z Draka som dodal, „Teraz!“

Okamžite zatvorila oči.

Študoval som medailón. Keď som podľa jej dychu zistil, že zaspala, akosi sa mi uľavilo. „Ak je takáto, keď je slabá a vyhladovaná,“ pomyslel som si, „potom nechcem vidieť, ako sa správa vo svojej svätyni!“ A rozhodol som sa, že sa musím vyšplhať na vrchol kopca.

Kým som tancoval čierny tanec, stále som premýšľal o tom, čo mi povedala Felícia. Vadilo mi, že jednoznačne nebola spáč. To, že vedela hovoriť ako Džervin a bola jednou z Nefilim, bolo viac ako som dokázal stráviť. Zdalo sa mi, že ma z toho rozbolí hlava! Žiadne myšlienky, len Drak, ponoril som sa do dvojhodinového tréningu tých najťažších častí čierneho tanca. Precvičoval som rituálnu vraždu čiernou štyridsiatkou znovu a znovu, raz za každého pútnika v neďalekej nefilimskej karaváne. Vďaka tomu som sa cítil oveľa lepšie.

Keďže som vedel, že ľudia, ktorí práve hibernovali, by nemali počas dňa veľa spať, vrátil som sa, aby som ju zobudil.

Kľakol som si vedľa nej a nechal svoje ruky niekoľko minút pracovať na jej bránach.

Keď sa zobudila, zahľadela sa na mňa.

Najprv som sa jej pohľadu vyhýbal. Žiadne myšlienky, len Drak, pokračoval som vo svojej liečiteľskej práci.

„Stále sa na mňa hneváš?“ opýtala sa.

Neodpovedal som.

„Vieš, ak si myslíš, že som hrozná, nie si sám,“ vyhlásila. „Všetci moji priatelia a rodina mi to hovoria už celé roky. A to nespomínam svojho učiteľa, pravdaže!“ Vzhliadla ku stropu a povzdychla si.

Z nejakého záhadného dôvodu som sa usmieval.

Usmiala sa tiež. Bolo to prvýkrát. Často som rozmýšľal, aký by mohol byť jej úsmev, ale nikdy som netušil, že môže byť taký vrúcny. „Vyzerá tak inak, keď je vo svojom tele!“ pomyslel som si, hľadiac do jej modrých očí.

Ďalej som do jej tela energie vkladal životnú silu, pohybujúc sa od jednej brány k druhej. Otvorila sa, zmäkla pod mojimi rukami a hľadela na mňa presne ako v tanečnom sne v Strážcovej jaskyni.

Keď som skončil, potichu sa priznala, „Som hrozne hladná. Mohla by som dostať nejaký zákonný obed? Prosím.“

„Iste,“ podal som jej jednu z tašiek.

„Môžem dostať aj ostatné tašky, prosím?“ opýtala sa potom ako prezrela prvú.

Priniesol som jej ostatné dve tašky. Boli stále plné, keďže som kvôli bezpečnosti radšej fungoval na cikádovej diéte.

„Vravel si, že chceš odo mňa nejaké recepty?“ spýtala sa, kým sa usilovne prehrabávala v taškách a hodnotila proviant.

„Len zo zvedavosti,“ vysvetlil som.

„Veľa džbánov si nevyskúšal,“ poznamenala. Potom triumfálne oznámila, „Tu je to!“ vyťahujúc z tašky stredne veľkú nádobu. Otočila sa ku mne, „Chcel by si ochutnať niečo naozaj špeciálne?“

Ten deň som mal príliš veľa práce nato, aby som si išiel nazbierať cikády.

„Len zo zvedavosti!“ dodala, keď videla, že váham.

„V poriadku.“

Otvorila nádobu a nabrala plnú lyžicu hustej zelenkavej substancie, ktorá vyzerala ako žabí sliz a dala mi ju pred ústa.

Vzal som jej lyžicu z ruky a opatrne oňuchal tú zelenkavú vec. Na žabí sliz to voňalo prekvapujúco príjemne.

„Je to bezpečné!“ usmiala sa Felícia, a aby to dokázala, zaborila do nádoby so zeleným pyré prsty a napchala si do úst poriadne sústo.

Spočívajúc na Drakovi, vtisol som si lyžicu do úst. Felícia, ktorá už svoju dávku prehltla, ma so zvedavosťou sledovala.

Chuť bola neuveriteľne lahodná a vyvážená. Po prvotnom šoku naplnila moje telo energie radostnou roztancovanou vibráciou.

„Volá sa to uhorky nakladané v mede. Je to moje obľúbené jedlo,“ vysvetlila Felícia. „Tieto sú trochu kašovité, ale čo by si čakal uprostred Červenej Zeme? A pravdaže, bez škoricovej omáčky to nie je úplne ono. Ale stále sú dosť dobré… A to som gurmán. Chutí ti to?“

„Je to sladké,“ odpovedal som opatrne, keďže som sa ešte nerozhodol, či je tá sladkosť od bohov alebo od diabla.

„Pravdaže,“ povedala s chápavým úsmevom, „nie si na sladké zvyknutý. Dám ti niečo iné.“ Otvorila veľký džbán, vnorila doň svoj ukazovák a olízala z neho hnedočervenú substanciu. „Mm…“ zamračila sa od radosti. „Ferippe vie, čo je dobré!“ Zobrala mi z ruky lyžicu, dočista ju vyutierala o svoje tyrkysové šaty a vrátila mi ju plnú. „Rybacia paštéta!“ zašemotila, akoby bola inšpirovaná bohmi.

To znelo obludne. Očuchal som červenkastú pastu s mimoriadnou opatrnosťou. Ale keď som ju ochutnal, musel som priznať, že bola lahodná — ale nebezpečne lahodná.

Felícia, ktorá rýchlo vyprázdňovala nádobu s uhorkami nakladanými v mede, vyzerala byť nadšená. „Vidíš! Vedela som, že ti to bude chutiť! Daj si ešte.“ Šupla mi na malý obilný bochník hrubú vrstvu paštéty a podala mi ju.

Obozretne som prežúval, pripravený všetko vypľuť, keď mi to čistá fontána prikáže.

S tuctom otvorených nádob pred sebou, Felícia jedla tak pažravo, že som ju musel zase zastaviť. „Felícia, po hibernácii musíš jesť počas prvých dní len málo, inak z toho ochorieš.“

„V poriadku!“ okamžite pustila lyžicu z ruky, obrátila sa ku mne a znehybnela v atmosfére úplného odovzdania sa. Sledovala ma, ako jem.

Zistil som, že sa opäť usmievam.

Keď som zvládol bochník, pripravila pre mňa lyžicu želé z červených ríbezlí. „Táto je magická. Musíš si spomenúť na niekoho, na kom ti záleží a ona na teba bude myslieť.“

Vzal som si lyžicu a zahrabal sa v myšlienkach.

„Chýba ti, však?“

Popod fúzy som sa usmial, už tretíkrát.

„Ako dlho je to, odkedy si ju naposledy videl?“ spýtala sa.

„Viac ako rok a pol.“ Vložil som si želé do úst a vybavil si Elyaninu sladkosť.

Felícia mi položila niekoľko otázok, ktoré som zodpovedal, ani som vlastne nevedel prečo. Bola extrémne zvedavá, chcela vedieť všetko o mojom živote v Eisraime, o Džervinovi, o Elyani. Veľa rozprávala, ale vedela aj počúvať a spomínala si na všetky veci, ktoré som jej povedal deň predtým. To bol celkom slušný výkon, keď sa zobral do úvahy fakt, že ľudia, ktorí práve vyšli z hibernácie, mávajú deravú pamäť. Čoskoro som sa ocitol uprostred živej diskusie, vďaka čomu som sa začal cítiť dosť nepríjemne.

Jedna časť zo mňa bola tajne nadšená. Moje bábätko sa ukázalo byť šarmantným, radostným a bystrým tvorom. Bol som hrdý na svoju prácu. Ale súčasne som sa cítil byť rozdvojený — môj prvý normálny rozhovor za osemnásť mesiacov prebiehal s jednou z Nefilim. Prečo nebola hlúpa a škaredá ako obludné smradľavé sestry Bobrosa, syna Bobrosa? Prečo nejedla špinu, zrazenú krv a napoly rozložené kusy zvieracieho a ľudského mäsa? Ako sa opovážila byť taká prebudená! Viac ako čokoľvek iné, bol som na ňu nahnevaný za to, že nie je spáč.

Keď zaspala, potom ako sme prerozprávali celé popoludnie, urobil som na ňu škaredú grimasu.

Prial som si, aby som ju bol býval zabil! Aby som to s ňou bol býval skončil hneď v ten prvý deň, namiesto toho, aby som sa správal ako idiot v Zákone a liečil jej dlhodobo oslabenú pečeň (nečudo, že bola taká skazená, keď jedla tak, ako jedla).

Mimochodom, ako bola na tom jej pečeň?

Zľahka som prešiel rukami ponad jej teplé telo, vnímajúc jej brány a čerpajúc z vánku Dračej brány, aby som do nej vložil životnú silu.

Energia jej pečene bola skvelá. Trochu prázdna, kvôli únave, ale inak dokonale čistá.

Felícia sa napoly zobudila. V neistom svite súmraku sa na mňa usmiala.

„Pokoj, dieťa moje,“ jemne som ju pohladil po vlasoch. „Všetko je v poriadku.“

7.14 Hostina v divočine

Nasledujúce ráno, keď som sa po čiernom tanci vrátil do jaskyne, nabral som vodu, vyšplhal hore a dole kaňonom, a po ďalšom čiernom tanci som si priniesol dosť cikád aspoň na dva dni.

Felícia bola hore. Čakala na mňa, sediac na svojom matraci. Stále vyzerala byť unavená, ale ani zďaleka taká bledá ako deň predtým.

„Pripravila som pre nás raňajky, Pán Veľký Drak!“ oznámila radostne potom, ako odpovedala na môj zákonný pozdrav.

Vedľa matraca na skalnatej zemi umelecky vyukladala množstvo nádob. Boli tu jedlá všetkých farieb a vo vzduchu viseli všakovaké jemné vône.

„Tiež som priniesol niečo na raňajky,“ povedal som.

„Tak budeme mať hostinu!“ zatlieskala rukami. Ale výraz na jej tvári sa hneď zmenil, keď ma videla vyprázdňovať na zem tašku plnú cikád.

Ovládla sa a ďalej sa usmievala, „Čo je to?“

„Cikády.“ Posadil som sa pred ňu a podozrievavo očuchával jej nádoby.

„Mŕtve cikády?“ spýtala sa Felícia, udržujúc svoj hlas v neutrálnej polohe.

„Pravdaže! Chceš zopár?“

„Mm… áno, prečo nie! Ako ich ješ?“

„Takto!“ vybral som dva nádherné kúsky a vložil si ich do úst. „Na cikádach je dobré to, že ich musíš naozaj poriadne požuť, nemôžeš ich len tak bezmyšlienkovite prehltnúť,“ povedal som a moja čeľusť tvrdo zaberala.

„Tak dobre.“ Vybrala si jednu cikádu a odvážne si ju vložila do úst. Ale ako začala prežúvať, celá vydesená ukázala na kopu cikád, „Och môj bože! Tamtá sa ešte hýbe!“

„Ále! Neboj!“ Rozmliaždil som hlavu malej potvorky medzi prstami.

Felícia vyzerala byť v ťažkom šoku, jednu trasúcu sa ruku si držala pred ústami, druhú mala položenú na žalúdku. Tvár jej ozelenela a oči sa jej zakalili.

Čistá fontána prehovorila k môjmu srdcu, kladúc mi otázku, ako by sa asi Elyani cítila, keby som ju nútil jesť cikády. „Len to vypľuj,“ povedal som s pochopením.

Bola stále zelenšia a zelenšia. V očiach sa jej hromadili slzy. „Nemôžem! Už som to prehltla!“

Videl som, že nedostatočné prežúvanie bolo jedným z jej životných problémov.

„Neboj sa, poznám skvelý liečebný trik!“ priskočil som k nej a použil znamenitú techniku, ktorú ma naučil Marek. Spočívala v údere na ľavú stranu solar plexu a následného pevného tlaku päsťou na brucho smerom do rebier a nahor.

Výsledok bol okamžitý. Felícia vyvracala zelenú žlč, spolu so sotva požutou cikádou.

„Vynikajúce!“ potľapkal som ju po pleci, tlačiac na bránu na vnútornej strane zápästia, kvôli zmierneniu nevoľnosti. „Ale budeš sa musieť naučiť lepšie prežúvať, inak zničíš perfektnú prácu, ktorú som odviedol na tvojej pečeni.“

Lapajúc po dychu a držiac sa za solar plexus, Felícia sa zrútila na matrac.

Kľakol som si vedľa nej a nechal svoje ruky prechádzať ponad jej telo. Čoskoro už dokázala dýchať takmer normálne. Ale slzy jej ďalej tiekli po lícach. Hľadela na mňa s nekonečným smútkom. Bojovník, ktorý dokázal ignorovať bolesť spočívaním na Drakovi, na chvíľu zmizol. Ocitol som sa zoči-voči zúfalej žene, zajatej nepriateľom a zavrhnutej vlastnými ľuďmi, ktorá zlyhala pri zasvätení v posvätnej krypte Strážcu. Bola slabá, prázdna, stratená, osamotená a ešte bola aj prinútená jesť cikády. A navyše dostala bombu do brucha.

„Prepáč mi, Felícia!“ povedal som, spomínajúc na všetky tie skúšky, pri ktorých som zlyhal a znášal som na ňu mäkkosť Bieleho Orla.

Potichu plakala vo svojom zúfalstve. Ale nesnažila sa ma odtlačiť. Prijímala moju vrúcnosť a ja som ju zato obdivoval.

Učinil som svoje liečenie vrúcnejším a projektoval do nej sladké vlny životnej sily. Keď prestala plakať, upadla do stavu polospánku. Pracoval som na jej energetickom tele celé ráno, napĺňajúc ju vitalitou a vzývajúc Matku Drakanu, aby sa o ňu starala a pomohla jej opäť nájsť radosť.

Na skoré popoludnie, keď sa prebudila, som jej dal trochu vody a opýtal sa, či chce jesť. Povedala nie a ja som nenástojil. Začal som jej rozprávať veci, snažil sa ju povzbudiť, ale ona na mňa len hľadela a nepovedala ani slovo. Bola smutná, ale nie tvrdošijne vzdorovitá ako na začiatku. Ale bál som sa, že naša nitka komunikácie sa pretrhla.

Čerpajúc inšpiráciu z čistej fontány, povedal som jej, „Felícia, rozhodol som sa, že chcem naozaj vyskúšať tvoje jedlo.“

Snažila sa zakryť svoju nevieru.

„Vážne, Felícia. Chcem poznať názvy všetkých jedál v nádobách.“

Posadila sa na matrac a zvedavo na mňa hľadela.

„Čo je toto?“ schmatol som veľký džbán a otvoril veko. „Ako sa to volá?“

„Šemyazove pyré.“

Nabral som si plnú lyžicu hustého žltého pyré a vložil si ju rovno do úst, bez toho že by som ju predtým oňuchal. „Čo znamená Šemyaza?“

„Šemyaza bol jedným z najmocnejších spomedzi Strážcov.“

„Aká zaujímavá chuť! Pikantná.“ Vlastne až taká pikantná, že som musel spočívať na Drakovi, aby som to dokázal prehltnúť. „Z čoho sa to robí?“

„Zemiaky, cesnak a tajná zmes šestnástich korení a piatich druhov olejov. Máš rád pikantné jedlá?“

„Mm… áno, niekedy.“

„Potom by si mal skúsiť toto.“ Z jednej z tašiek vytiahla veľkú nádobu a otvorila ju. Do jaskyne sa uvoľnila vôňa slnečného svitu. „Ragú Strážcov,“ podala mi jedlo.

Oheň bol taký prudký, že keby som nebol pod kontrolou Draka, musel by som sústo na mieste vypľuť. „Mm… tak toto je naozaj špecialitka!“

„Jedlo akurát pre vás, Pán Veľký Drak.“

Po tomto som si dal ustricové želé (nie zlé, keď sa zobralo do úvahy, že cesta z Červenej Zeme k moru by trvala najmenej štyri mesiace), ďalšiu rybaciu paštétu (ešte chutnejšiu ako tá, ktorú som mal deň predtým), pekelné mandle (nazývali sa tak kvôli svojej výbušnej ohnivej chuti), zázvorovú marmeládu (táto mi chutila zďaleka najviac), drvený melón (nechutne sladký) a bradavky Námah (ešte sladšie a čudne tvarované).

„Aký mimoriadny kulinársky zážitok, Felícia!“ povedal som jej, aby som jej poďakoval a naznačil, že viac už nemôžem. A začal som si masírovať brány nevoľnosti na svojich zápästiach.

„Čo sa stalo s tvojimi cikádami?“ spýtala sa. „Všetky si ich zjedol?“

„Uložil som ich vonku, aby som ti nespôsoboval nepríjemnosti. Ale povedz mi, Felícia, tie ustrice, z ktorých bolo to želé — ako je možné, že boli vylovené z mora, prenesené do kraja Snežných Hôr, odtiaľ do Červenej Zeme a nie sú úplne skazené?“

Felícia luskla prstami, „Éterická konzervácia! Vynašli ju Nefilim. Nečudo, že sú majstrami tohto umenia!“

Chcel som sa opýtať viac na nefilimských ľudí, ale opäť ma donútila rozprávať o sebe. Vtedy sa jej už úplne vrátila verbálna energia a nasledovala živá diskusia. Dokonca sme sa niekoľkokrát aj rozosmiali a opäť som ťažko znášal, že prvá osoba, ktorá postrehla moje vtipy, odkedy som odišiel z Eisraimu, bola jedna z Nefilim.

Pri západe slnka, keď sme sa už rozprávali viac ako štyri hodiny, vo vzduchu zavislo ticho. Každý z nás hľadel do iného rohu jaskyne.

„Čo keby sme sa skúsili poprechádzať, len malý zákonný kúsok?“ navrhol som. Zdvihol som ju a podopieral, aby mohla urobiť niekoľko krokov.

Išlo jej to veľmi dobre, až kým sme nedosiahli terasu pred útesom. „Och! Strašne sa mi točí hlava!“ povedala a zrútila sa na mňa. Musel som ju držať v náručí, aby nespadla. Ako si ovinula svoje ruky okolo môjho krku a hlavou spočinula na mojej hrudi, mal som jeden z najčudnejších pocitov za celý svoj život. Bol sprevádzaný veľkou vrúfovacou vlnou, ktorá vychádzala z Draka a šírila svoju vibráciu do celého môjho tela.

„Potrebuješ si oddýchnuť,“ povedal som a zobral som ju naspäť na jej matrac. Ale keď som sa jej spýtal, či chce spať, odpovedala, „Nie! Vôbec nie som unavená. A okrem toho, neznášam spánok!“ A začala ďalšiu konverzáciu, pri ktorej som sa čoskoro opäť začal smiať.

Oveľa neskôr, keď nadišla noc a nevideli sme jeden druhému do tváre, priznal som sa, „Felícia, je to akoby som bol prenesený naspäť do iného sveta. Už dlho som sa s nikým takto neporozprával.“

„Si v poriadku?“ opýtala sa. Keďže som neodpovedal, pokračovala, „Bolí ťa, že prvá osoba, s ktorou sa môžeš rozprávať, odkedy si opustil Elyani, je jedna z Nefilim?“

„Neviem. Možno.“ Váhal som s odpoveďou, pretože som ju nechcel zraniť. „Keby si vedela, čo všetko som počul o nefilimských ľuďoch…“

„Och Pán Veľký Drak, to si dokážem ľahko predstaviť! Keby si vedel, čo všetko som počula ja o ľuďoch z Mount Lorzen…“

V jaskyni zostalo ticho.

Povedal som jej, aby išla spať.

7.15 Nefilimské korenie

Ráno som ju opäť primäl k prechádzke. Chvíľu išlo všetko dobre, až kým sa jej opäť nezačala krútiť hlava, a opäť nespadla do môjho náručia. Našťastie, závrat rýchlo pominul, nedlho potom ako som ju vrátil na jej matrac; a vôbec nevyzerala byť unavená.

Potom ako som skontroloval jej brány, podal som jej tašku s jedlom, aby zorganizovala raňajky. Sčasti preto, aby som jej zabránil príliš rýchlo jesť a sčasti preto, že som bol čoraz zvedavejší, povedal som, „Felícia, chcem, aby si mi rozprávala o nefilimských ľuďoch. Chcem počuť od teba, akí sú.“

Zabodla do mňa svoje plamenné modré oči, „Väčšina z nich má okolo dvanásť stôp a jedia len surové mäso, najlepšie s krvou podávanou osobitne. A vieš, čo robievajú vo svojom voľnom čase?“

„Nie, vážne, Felícia! Pomysli si, že by si bola hosťom vo svätyni Eisraimu a ja by som nevedel nič o Nefilim. Čo by si mi povedala?“

Pokrčila plecami, vytvoriac tak vlny svetla v energii svojich dlhých červených vlasov. Rozmýšľal som, ako to robí. „Ako všetci, ľudia Nefilim sa rodia v kráľovstve, žijú a umierajú. Ale majú v sebe isté korenie. Vieš, akí dokážu byť ľudia v kráľovstve nudní a pomalí.“

„Môj učiteľ ich volá spáči.“

„Spáči…“ jej hlas sa zachvel, „aké skvelé slovo!“

„Je to zákonný výraz. Je z knihy Maveron.“

„Tak potom,“ pokračovala, „ľudia Nefilim nie sú spáči. Sú živí! Vedia sa smiať. Vedia si robiť žarty, dokonca aj zo seba samých. Vedia sa rýchlo hýbať a dokážu rýchlo myslieť. V kráľovstve boli prvými ľuďmi, ktorí farbili odev, zhotovovali šperky, pracovali s kovmi, používali liečivé rastliny, varili prepracované jedlá a étericky ich konzervovali, počítali časové rytmy… sám to vymenuj! Všetko toto pochádzalo z určitého ohňa, korenia, ktoré nesú vo svojej krvi a ktoré prijali od svojich predkov, Strážcov. Ľudia Nefilim sú korením Zeme.“

„Ale Felícia a čo všetci tí obri, ktorí vyvolali vojny a skazu, a ktorí zaživa jedli ľudí? Chceš povedať, že neexistovali?“

„Pravdaže, obri existujú! Aj keď ich už nie je toľko, koľko ich bývalo. Ale nie sú to všetko kanibali, pre Pána Melchisedeka! Ľudia, ktorí si myslia, že všetci nefilimskí ľudia sú obri, sú…“

Uškrnul som sa, lebo som vedel až príliš dobre, aké hanebné slová by nasledovali, keby sa Felícia sama nezastavila. „Videla si už niekedy obrov?“ bol som zvedavý.

„Pravdaže. Blízko mojej svätyne, v kraji Snežných Hôr, poznám chutnú rodinku nefilimských obrov. Kasta rybárov.“

Tento rozhovor bol čoraz vzrušujúcejší. „Akí sú veľkí?“

„O dve alebo tri hlavy vyšší ako ty, možno štyri. Ale iba otec. A majú veľké svaly… presne ako ty!“

„Sú veľmi silní? Majú radi boj?“

„Sú veľmi bystrí, ale vôbec nie násilnícki. Pripravujú najlepšie ryby v Snežných Horách. Keby sme si tak dnes večer nejaké mohli dať!“

Keď postrehla na mojej tvári náznak sklamania, Felícia rýchlo pokračovala, „Ale existujú aj prchkí, nebezpeční obri; niektorí z nich majú dlhé zuby. Tí by s tebou určite radi bojovali.“ Pozrela na mňa, „A tebe by sa to páčilo, však?“

Uvedený do pomykova jej drzým úsmevom, ignoroval som jej poznámku. „Ale nie je pravda, že predtým ako Strážcovia zostúpili a dali život prvým Nefilim, neboli v kráľovstve takmer žiadne vojny?“

Vzdychla si, „Viem. Som z prekliatej rasy. Vojny, mor, neresti a úpadok — ktoré zlo nebolo hodené na Nefilim? Ale povedz mi, Zar, aká by bez nás bola Zem? Žiadne uhorky nakladané v mede, žiaden mejkap a šperky, žiadne liečivé rastliny, žiadne iné príbytky okrem stromových domov a chatrčí, žiadne mäkké kamene. A nikdy žiadna zábava. Tvoj Džervin by bol ďalšou bábkou, ktorá chodí okolo opakujúc, ‘Pochválený buď Pán Melchisedek!‘, od rána do večera. A Elyani by bola taká nudná…“ Nasadila svoj akože spáčsky hlas a monotónne zamrmlala, „Všet-ka slá-va Pá-nu Mel-chi-se-de-ko-vi, dob-ré rá-no, muž Zá-ko-na!“

Napodobila to takým štýlom, že som sa musel smiať. „Felícia, keby ťa tak mohli vidieť moji priatelia v Eisraime!“

„Napriek tomu, že som jednou z Nefilim?“ odsekla, ostrá a vzdorovitá.

Nevedel som, čo nato povedať. Zamyslený, postavil som sa a išiel ku vchodu do jaskyne.

„Počkaj, muž Zákona! Nechoď teraz preč!“

„Nikam nejdem. Len sa snažím spomenúť si, či boli vo svätyni Eisraimu nejakí ľudia Nefilim.“

„Nevedel si, ako ich rozoznať, keď si tam bol?“

„Nie. Naučil som sa to od Synov Draka.“

„Ako to robia?“

Otočil som sa k nej a zavlnil nozdrami. „Je tam určitý astrálny pach, ktorý sa dá zacítiť na míle a míle ďaleko.“

„Chceš povedať, že ľudia Nefilim páchnu?“

„Každý nesie tieto astrálne pachy! Ale Nefilim ho majú veľmi charakteristický. Musí to byť pach toho korenia, o ktorom si rozprávala. V ich aure je tiež určité svetlo. To tiež pravdepodobne pochádza z korenia.“ Ale keď som sa vrátil do svojich spomienok, nedokázal som určiť, či nejakí z kňazov Eisraimu boli Nefilim.

„Vieš,“ prehovorila Felícia ironicky, „odkedy si ako dieťa chodil do školy, musel si stretnúť mnohých z nás, bez toho, že by si o tom vedel.“

„Ale nemajú Nefilim odlišné kasty?“

„Každý zo Strážcov zanechal jedného alebo viacerých potomkov, ale boli tu pravdaže vzájomné sobáše aj medzi kastami.“

„Čo myslíš tým ‘pravdaže’?“ opýtal som sa trochu prekvapene. „Nebolo to vždy proti Zákonu Nefilim, brať si ľudí z iných kást?“

Felícia sa zaškľabila. „Keby Elyani bola z kasty, ktorá nie je úplne presne taká, akú vyžaduje Zákon, ale povedzme takmer presne, vzdal by si sa jej?“

„Hej!“ rázne som protestoval. „Nikdy som nepovedal, že sa chcem s Elyani oženiť!“

Zdvihla oči k stropu, akoby som bol úplne naivný.

Radšej som sa tváril, že som si to nevšimol. „Takže nejaké nefilimské korenie je v krvi mnohých kást, je to tak?“

„Pravdaže!“

„Ale potom, dodržiavajú tí ľudia zvyky Nefilim?“

„To závisí na ľuďoch. Niektorí áno, niektorí nie. Nefilimskí ľudia sú na dvore skoro každého kniežaťa.“

„Okrem Červenej Zeme, áno, viem. Nefilim sú bystrí ľudia, však?“

„Nie všetci,“ pripustila. „Ale keby si dal všetkých Nefilim preč, kráľova administratíva by sa okamžite zrútila.“

„Synovia Draka hovoria, že práve kvôli tomu, že Nefilim sú všade, to ide s kráľovstvom Atlantídy dole vodou.“

„Takže čo s tým chceš robiť? Všetkých nás zabiť?“ odvetila ostro.

Išiel som a kľakol si vedľa nej. Potom ako sme chvíľu udržiavali očný kontakt, prehovoril som z čistej fontány, „Si strašne krásny človek, Felícia. Keby si neexistovala, kráľovstvo by bolo určite oveľa menej pikantným miestom.“

Nevedela, čo odpovedať. Keďže som ju poznal, vedel som, že je skutočne dojatá.

„Teraz si musíš trochu oddýchnuť.“

„Ale ja nie som unavená, nepotrebujem oddychovať.“

V snahe vysporiadať sa s jednou z jej drzých grimás, povedal som, „Ale ja áno! Zobudím ťa, keď skončím s tancom.“

Energicky som vydýchol a Drak-vyšplhal sa na vrchol hory.

7.16 Záblesky vedenia Strážcov

Keď som zišiel naspäť do jaskyne, strávil som nejaký čas prácou na Felíciinich bránach. Hneď sa zobudila, ale tvárila sa, že spí.

„Felícia!“ zaspieval som hravo. „Viem, že si už naspäť v kráľovstve!“

„Myslíš si, že vieš všetko, však?“ odvetila bez toho, aby otvorila oči.

Zachechtal som sa.

Veľké modré oči sa otvorili a zahľadeli sa na mňa, „Pán Veľký Drak, ešte je veľa vecí, ktoré sa musíte naučiť o živote!“

„Pravdaže! Ešte si mi nepovedala žiaden zo svojich receptov!“

„Nikdy som netvrdila, že to urobím.“

Pobúrene som sa zasmial.

Posadila sa a nakopila si všetky vlasy na vrchu hlavy, pričom ich držala svojimi rukami. „V poriadku, možno som to povedala. Ale mimochodom,“ nechala vlasy spadnúť, „nepovedal si mi, či ti Elyani nakoniec dala recept na Dračie mlieko, potom ako si sa vrátil z Podsvetia.“

„Nie! Nikdy som sa neodvážil vypýtať si ho.“

Felícia vzdychla a odsudzujúco pokrútila hlavou. Ako to urobila, energia jej vlasov sa rozsvietila žiarivými astrálnymi čiastočkami. Rozmýšľal som, ako do Podsvetia to robí.

„Nechcem radšej ani pomyslieť na to, čo všetko si sa jej ešte neodvážil opýtať. Veľký Bojovník alebo nie, je veľa vecí, ktoré by si sa mohol od nefilimskej ženy naučiť, to ti hovorím.“

„Začnime uhorkami nakladanými v mede!“

Pozrela sa na vrchol jaskyne, ale nie preto, aby prorokovala. „Zar-ka! Elyani to s tebou musela mať niekedy naozaj ťažké!“

Zar-ka! Zatvoril som oči. Bolo to už dlho, odkedy ma naposledy niekto takto nazval. Felícia išla rovno na vec, „Povedal si jej aspoň to, že ju miluješ, skôr ako si odišiel z Eisraimu?“

V úžase som otvoril oči. „Myslíš si, že ona ma miluje?“

„Vidíš! Vedela som, že si jej to nepovedal. A čuduješ sa, že Nefilim považujú ostatných ľudí za naivných!“ Modrosť jej očí vstúpila ešte o niečo hlbšie do môjho vnútra. „Myslíš, že miluješ Elyani, Zar?“

„Neviem. Nikdy som nad tým nerozmýšľal. Keď som bol chorý a ona sa o mňa starala… to bolo naozaj špeciálne obdobie. Malo to na mňa veľký dopad. Urobilo to zo mňa iného muža.“

„Ale Zar, to preto, že ťa ľúbila. Veľmi.“

Nevedel som, čo povedať.

„V poriadku!“ rozhodla sa. „Poviem ti o spáčoch niečo, čo ťa Majster Džervin ešte neučil. Keď sa ich spýtaš na lásku, odpovedia, ‘Budeš milovať Pána Melchisedeka celým svojím srdcom, celou svojou dušou a celou svojou silou!’ To je od nich veľmi zákonné, ale takto neurobíš kňažku Bieleho Orla šťastnou, Zar.“

Teraz som už vôbec nevedel, čo povedať.

„No tak, Zar, dovoľ mi, aby som ti ukázala niečo užitočnejšie ako recept na nakladané uhorky. Skoro si mi to dvakrát urobil, keď si ma ráno liečil, ale ani si si nevšimol, že si to robil.“ Sadla si veľmi blízko mňa, jej prsia sa takmer dotýkali môjho boku a ovinula si ruku okolo môjho krku. „Keď dáš žene ruku okolo pliec a položíš ju presne sem, na túto bránu a vieš ako nato, bude cítiť ako jej nahor chrbticou stúpa chvenie.“

Dotkla sa magického miesta na mojom krku. Fungovalo to a ja som očervenel.

„Vyskúšaj to na mne,“ povedala.

Placho som ju objal okolo pliec a dotkol sa brány svojimi prstami.

„Vlož tam tú jemnú energiu, ako dnes ráno,“ povedala.

Nechal som svojou rukou prejsť malú vrúfovaciu vlnu, ako pri liečení.

„To je lepšie!“ Nadvihla obočie, „Ale dnes ráno si to robil veľmi dobre.“

Preglgol som. „Vedia toto robiť všetky nefilimské ženy?“

Zachichotala sa. „Niektoré to robia lepšie ako ostatné. Vieš, že o týchto veciach je celá veda, Zar? Prišla k nám priamo od Strážcov.“

Bol som ohromený. „Chceš povedať, že je to súčasťou Zákona?“

„Jed-no-znač-ne. Keď Strážcovia zostúpili na Zem a zobrali si ženy za manželky, poučili ich o umení lásky. Zákon hovorí, že niektoré ženy zažili takú rozkoš, až z toho zomreli. Vieš si to predstaviť?“

Ďalej som pregĺgal svoje sliny. „Sotva!“

„Vedenie Strážcov vo veciach lásky je fenomenálne, Zar! Recitácia všetkých častí Zákona, ktoré sa ňou zaoberajú, by zabrala celé týždne.“

„A už si ich počula?“

Nasadila najnebezpečnejší zo svojich nevinných výrazov, „Aký by bol tvoj tip, Zar?“

Zavrel som oči. Prehovoriac z fontány, prorocky som povedal, „Som si istý, že o tom vieš všetko!“

Zasmiala sa. „Zar, to je presne to, čo má povedať prian žene, keď ju chce osloviť — podľa Zákona, chcem povedať.“

„Ale odhliadnuc od spôsobu, akým sa dotýkať ženského krku a umenia rozžiariť svoje vlasy striebristými čiastočkami astrálneho svetla, čo iné je ešte v tom Zákone?“

„Stovky spôsobov ako sa urobiť krásnou, pre začiatok. Zákon hovorí, bolo by to od Azazela kruté, dať ženám zrkadlá, keby im tiež nedaroval umenie mejkapu. Dáva si Elyani na oči čierny prášok?“

Musel som sa zamyslieť. „Aby som povedal pravdu, nie som si istý.“ Vyvolal som si v pamäti obrazy a vzdychol si, „Áno, je to celkom možné! Ale vtedy som si to nikdy nevšimol.“

Vzdychla si, oveľa hlasnejšie ako ja. „Táto žena musela pri tebe prejsť peklom! Tak či onak, čierny prášok a farba, to je nič. Existuje mnoho techník, ako podporovať éterické telo a obličky tak, aby pokožka žiarila a stala sa úplne hebkou. Existujú brány, ktoré posilňujú vlasy a robia ich krásnymi a kučeravými, ak si to človek želá. Iné brány urobia pery červenými a hladkými ako čerešne. A potom je tu samozrejme celé umenie ako dosiahnuť, aby tvoje oči žiarili. Mimochodom, vieš, čo hovorí Zákon, že musí prian robiť, keď tancuje so ženou?“

„Stále sa jej pozerať do očí!“ pyšne som vyhlásil. Felícia vyzerala byť prekvapená, tak som je to vysvetlil, „Povedala si mi to v tom sne, keď sme spolu tancovali v hale so všetkými tými svetlami. Ale chcem vedieť viac o tvojom Zákone. Čo s ním ešte môžeš robiť?“

„Existuje mnoho spôsobov, ako sa urobiť žiadúcou pre svojho milovaného, aj keď ťa zo začiatku v skutočnosti nemiluje: mantry, kúzla, invokácie, posvätné korene, byliny, drahokamy, magické nápoje, jedlá s korením, posielanie snov, kreslenie symbolov pod posteľ a ďalšie veci.“

„Mm…“ pomyslel som si, „magické nápoje?“

„Potom je tu celá veda o bozkávaní. Zar, vedel si, že väčšina ľudí v kráľovstve sa nikdy nepobozká?“

„Och, naozaj?“ povedal som a hľadel smerom ku vchodu do jaskyne.

„Recitácia tej časti Zákona zaberie celé dni. Existuje toľko spôsobov, ako niekoho vzrušiť tým, že aktivuješ brány na jeho perách, Zar, tomu by si neveril! A existuje linka energie okolo pier, kde sa pery napájajú na pokožku. Keď sa aktivuje určitým spôsobom, vytvorí to také vzrušenie, že človek sa okamžite celý spotí.“

Toto všetko bolo viac ako som na jedno sedenie dokázal stráviť. Obrátil som sa k Felícii, ale okamžite vyšla s „Nie!“

„Čo, nie?“

„Ideš mi povedať, aby som si oddýchla. Odpoveď je nie!“

Vzdychol som si. „Tak čo keby sme skúsili trochu cvičiť?“ Ako sa postavila, zobral som ju za ruku a spýtal sa, „Myslíš, že pre situácie ako je táto, by mohol v Zákone existovať trik, aby sa človeku náhle zakrútila hlava?“

7.17 Eisraim, kaplnka Bieleho Orla

Na stretnutí svätyne bol už neskorý večer. Všetky kňažky práve odišli. Elyani oslovila svoju učiteľku a priateľku, „Teyani, opýtala si sa dnes ráno Bieleho Orla na Alsibyadi?“

Teyani prikývla. „Ty si tiež prorokovala, však?“

„Áno,“ povedala Elyani.

„Tak vieš, že Alsibyadi prestala kráčať a je zaseknutá v jednej z jaskýň zúfalstva v Podsvetí,“ povedala Teyani. „Je hlboko dole, však?“

Nastalo dlhé ticho. Elyani vedela, že strata Alsibyadi by bola pre Teyani strašným úderom — a tiež pre rád Bieleho Orla. Alsibyadi bola deviatou kňažkou, ktorá mala v Podsvetí stratiť cestu, so žiadnymi úspešnými kandidátkami na vyváženie strát. Zasvätenie sa stalo nemožným, kňažky boli posielané na smrť, jedna za druhou. Ktorá príčetná žena by chcela vstúpiť do takého rádu?

„Teyani, nemôžu ju pre nás Majstri Hromu priviesť naspäť?“

„Tieto veci sú zložitejšie, ako sa zdajú. Pokyny Bieleho Orla musia byť rešpektované. Ak sa nebudeme pridržiavať Zákona bohov, potom nás bohovia opustia.“ Teyani sa posadila. „Pred desiatimi rokmi, keď som videla, že polia sa rozkladajú a naše ženy sa budú strácať, jedna za druhou, modlila som sa k nášmu Bielemu Pánovi, ‘Ó, Veľký Orol Výšin, dávno, keď sa všetko zdalo byť stratené, si ma nasmeroval k Hromu a Hrom nás zachránil. Nemôžem aj teraz volať k Hromu, aby zachránil moje kňažky, keď uviaznu v Temnom Podsvetí?’ Odozva bola mocná, miestnosť bola zaliata svetlom, ale Orol trval na tom, aby žiadny z Majstrov Hromu priamo nezasahoval. Namiesto toho mali invokovať samotný Hrom, čo aj urobili. A zanedlho nato našiel Džervin Zara a priviedol ho do Eisraimu.“

„Stále si myslíš, že Zar je ten, kto privedie naše kňažky naspäť?“

„Áno, myslela som si to hneď od začiatku,“ Teyani bola pevná. „Verila som tomu ešte silnejšie, keď sme sa dozvedeli, že Zar vyzdvihol Vivyani v jaskyniach Podsvetia. Ale je stále taký mladý a krehký.“

„A tak ďaleko,“ vzdychla Elyani. „Ak by bol teraz tu, som si istá, že by sa podujal ísť opäť dole, napriek tej hrôze, ktorou prešiel prvýkrát.“

Ale ako by ju našiel? Pokúšať sa nájsť v Podsvetí dušu je ako snažiť sa nájsť zrnko piesku v oceáne.

A čo keby stratil cestu?

Teyani zavrela oči a odovzdala sa Orlovmu svetlu. „Povedal ti Džervin ako pokračuje Zarove zasväcovanie do mystérií Draka?“

„Džervin povedal, že Zarovi to ide mimoriadne dobre. Zdá sa, že o neho nemá najmenšiu starosť. Dokonca mi povedal, že Zar sa nemusel zmeniť tak, ako som sa obávala, hoci sa zmenil viac ako očakávam. Povedal, ‘Bude to rovnaký Zar, ale nespoznáš ho.’“

„Drahý Džervin,“ Teyani otvorila oči a žiarila vrúcnosťou. „Nepovedal, kedy sa Zar vráti?“

„Nie. Určite nie v blízkej budúcnosti. Aby mohol zachrániť Alsibyadi, musel by byť naspäť v Eisraime do štyroch týždňov a nič nenaznačuje, že by to tak malo byť. Čo teraz potrebujeme, je zázrak, však? Čo iné by mohlo priviesť Alsibyadi naspäť?“

„Áno, nastal čas pre zázrak!“ Teyani použila takmer Hlasovú intenzitu. „Nech táto noc žiari mágiou, tak ako za Pradávnych Dní Zeme!“

Elyani sa usmiala a začala pripravovať rituálne nástroje.

Dve ženy spievali svoje hymny neskoro do noci.

7.18 Veľký Bojovník

Nasledujúci deň sa už Felícii pri chodení netočila hlava. Počas raňajok mi povedala, „Veľký Bojovník, čoskoro ma opustíš, však?“

„Môže byť.“

„Keby som ti práve zachránila život a musel by si mi splniť želanie, vieš čo by som žiadala?“

„Hej, Felícia, počkaj zákonnú minútu, veď ja som práve zachránil život tebe!“

„To je jedno. Žiadala by som, aby si namiesto návratu na Mount Lorzen išiel rovno do Eisraimu a oženil sa s Elyani. Som si istá, že jej hrozne chýbaš.“

Zhlboka som sa nadýchol. Keď videla, že jej slová ma hlboko zasiahli, Felícia na niekoľko sekúnd zmäkla. „Prepáč, nechcela som ti ublížiť.“ Ale potom dodala, „Jednoducho na teba nedokážem myslieť ako na jedného z čiernych mužov, Zar. A som si istá, že ani Elyani by nechcela.“

Znovu som sa zhlboka nadýchol, pozrel sa jej do očí a snažil sa urobiť jemným, tak ako to niekedy robievala ona. „Krásna Felícia! Môj majster, Džervin Hnedého Rúcha, ma tam poslal.“

„Je to pravda, že vás učia všetkým možným spôsobom ako ničiť všetko živé, dokonca aj stromy; a že trénujete zabíjanie ľudí každý jeden deň od východu do západu slnka?“

„Myslím, že sa na to dá pozerať aj tak. Nefilimskí Lovci pravdepodobne robia to isté, nie?“

„Ani náhodou, muž Zákona! Poznám Lovcov. Sú to kultivovaní ľudia, ktorí majú veľkú úctu k ľudskému životu. Počas svojho tréningu sa učia čerpať dômyselné energie cez silu Hrotu a vysoké centrá energie nad hlavou. Učia sa tiež umeniu, hlavne hudbe. Ferippe, ktorého si stretol, chodí do našej svätyne aspoň dvakrát do týždňa a spieva v našom chóre. A Džex Belaran, tréningové centrum nefilimských Lovcov, je preslávené svojimi hudobnými skladateľmi.“

Žiadne myšlienky, len Drak, ďalej som jedol svoje raňajky.

„Je pravda, že ako súčasť vášho tréningu vás pošlú zabiť jedného z nás, dokonca aj niekoho, kto vám nič neurobil, a že to robíte ako súčasť nejakého zasväcovacieho rituálu?“

Prikývol som.

„To je odporné! Stavím sa, že Veľkí Bojovníci vedia veľmi dobre, ako mučiť ľudí. Zar, chcem vedieť, koľkých ľudí Nefilim si už zabil?“

Neodpovedal som.

„Povedz mi to!“ nástojila. „Chcem to vedieť!“

Rozhorčený som sa postavil a zareval na ňu, „Felícia, nezabil som nikoho a to je v tejto chvíli práve môj problém! A teraz, pre Pána Melchisedeka, dáš mi už konečne pokoj?“

Ako som vychádzal z jaskyne, zavolala na mňa, „Počkaj, muž Zákona! Nechoď preč!“

Bez toho, že by som sa otočil, som jej ostro odsekol, „Ty choď k Azazelovi a strať sa!“

Keď som došiel na vrchol kopca, nemal som chuť tancovať. Sadol som si a hľadel do hmiel.

Nebál som sa vrátiť na Mount Lorzen, čeliť Marekovi a, žiadne myšlienky, len Drak, vyložiť mu čisté fakty. Ale čo keby mi opäť prikázal ísť von a zabiť niekoho iného?

Prišla ku mne škaredá vízia: Bol som naspäť na Elyaninom nádvorí, sedel na jej fialovom trávniku. Elyani na mňa znechutene hľadela, „Chceš povedať, že si tých ľudí bezdôvodne zabil, a že to bolo súčasťou rituálu?“

Postavil som sa, pozdvihol ruky a zareval Hlasom, „Džervin! Pomoc! Čo mám robiť?“

Neprišla žiadna odpoveď.

Načúval som inšpirácii čistej fontány. Jediný záver, ktorý ku mne prišiel, bol, že byť hrubý na Felíciu nebolo žiadnym riešením.

Rozhodol som sa ísť naspäť do jaskyne a uzavrieť s ňou mier.

7.19 Verzazyelov dar

„Felícia! Prepáč mi,“ začal som, keď som vchádzal vchodom do jaskyne. Ale keď som ju videl sedieť na kolenách, s očami žiariacimi ako polia hviezd, uvedomil som si, že sa stalo niečo nezvyčajné. Celá jaskyňa bola naplnená rozochvievajúcou žlto-striebristou energiou.

„Zar!“ povedala, „keď si odišiel, prišlo mi ľúto, že som ťa tak sekírovala, tak som prorokovala z Verzazyela a požiadala ho, aby ti udelil dar. Modlila som sa celým svojím srdcom, Zar.“

„Počujem to v tvojom hlase, Felícia.“

„Zar, Strážca mi odpovedal. Povedal toto: Ak chce Zar nájsť bieleho vtáka, nech ide týmto smerom. Hneď teraz!“ S rukami spojenými do tvaru šálky ukázala smerom na Dračiu bránu.

Bol som ohromený. V tanečnom sne, keď som sa Felície opýtal, kde je Vivyani, držala ruky presne týmto istým spôsobom.

„Felícia, tak dlho som dúfal, že nájdem Vivyani!“ Podišiel som k nej a prešiel jej rukou cez vlasy.

„Ak ju chceš nájsť, musíš ísť hneď teraz, Zar.“

Čistá fontána súhlasila, nesmela sa premeškať ani minúta.

Išiel som a posadil sa vedľa Dračej brány. „Felícia, ty budeš strážiť. Nemám predstavu, ako dlho zostup potrvá.“

Vymenili sme si posledný pohľad a skĺzol som do jaskyne lapis lazuli.

Aká nádherná vôňa! Jaskyňa Podsvetia bola ohromujúco pokojná, ako oltár Matky Svetla, pulzujúca jej nekonečnou nehou.

Nehybne som stál a napojac svoju čistú fontánu na stĺpec energie brány, spýtal som sa Matky Drakany, „Ako nájde človek Bieleho Orla, ktorý stratil cestu?“ Keďže neprišla žiadna odpoveď, skĺzol som ešte hlbšie a hlbšie, nesúc svoju otázku.

Dole a dole, hlbšie a hlbšie… A potom sa niečo stalo. Raz, keď som bol opitý energiou Podsvetí, brat Amaran mi povedal, že môžem preskakovať z jednej brány do druhej. To, čo som teraz objavil, bolo fascinujúce. Z úrovne, v ktorej som sa nachádzal, som dokázal cítiť naraz stovky brán, akoby som bol súčasne v každej z nich. Bolo to také jasné a jednoduché, až som žasol, že som si tento úkaz nevšimol počas predchádzajúcich zostupov.

Spočívajúc na stĺpci Ducha, ktorý stúpal nado mnou cez Dračiu bránu, naladil som sa na Bieleho Orla bohov. Odozva bola okamžitá, akoby Orol na mňa čakal. Cítil som pri sebe jeho Bielu prítomnosť a bol som prenesený do orichalkovej jaskyne naplnenej tisíckami žltých svetielok.

„Ó, Drakana Hlbočiny!“ zvolal som, ako sa mi vynorili strašidelné spomienky na môj prvý zostup do Podsvetia. Všetko okolo mňa bolo také nádherné a pokojné. Bolo ťažké uveriť, že každé z týchto malých svetiel v jaskyni bolo zmučenou dušou sužovanou nekonečnými nočnými morami. Bili sa navzájom? Boli ich telá zmrzačené a znetvorené? Alebo zaživa hnili v neblahom, červami prelezenom komposte? Boli ich duše týrané smradom a neznesiteľným rámusom miliónov trpiacich tvorov?

Také nádherné. Také nehybné. Také pokojné. V jaskyni nebolo počuť najmenší zvuk. Lahodná vôňa mi rozochvela nozdry. Orichalk hrboľatých stien sa leskol červenohnedými odtieňmi a vzduchom lietali striebristé čiastočky, ako tie okolo Felíciinich vlasov.

Zamyslene som hľadel na malé žlté svetlá. Niektoré sa pomaly pohybovali okolo, iné stáli. Ako som kráčal jaskyňou, išli so mnou slová, „Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

Biely Orol nasmeroval moje kroky do rohu jaskyne. A bola tam, rovno predo mnou! Malé svetielko, rovnaké ako ostatné, ale zapečatené nezameniteľnou energiou Bieleho Orla. Naladil som sa na astrálne poznávacie symboly. Nepochybne, táto duša bola vytrénovaná Slečnou Teyani.

Všetko toto bolo veľmi jednoduché. Urobil som gesto ‘držanie plameňa’, moje ruky rovnobežne pred mojím srdcom. V poli medzi mojimi dvoma rukami som držal žlté svetlo. A kráčal som naspäť k najbližšej bráne.

Tam som sa opäť naladil na Bieleho Orla a nechal ho, aby ma preniesol k Dračej bráne svätyne Eisraimu — bráne, ktorú mi Marek opísal.

Stále držiac Vivyaninu dušu v poli medzi mojimi rukami, jemne som vystúpal, pohybujúc sa od brány k bráne.

To ma priviedlo do jaskyne z tmavomodrej skaly. Bola prázdna. Otvoril som svoje ruky a nechal žlté svetlo poletovať okolo. „Nádherná Vivyani,“ pomyslel som si, „čo urobí Slečna Teyani, veľká magička, s tvojou dušou? Nájde ti nové telo alebo ťa pošle do sfér Výšin, aby si mohla spočinúť v prístrešku Bieleho Orla?“

Rozmýšľal som, kde som to pristál. Pod ktorou časťou svätyne Eisraimu? Pozrel som sa hore, ale samozrejme som nevidel nič okrem stropu jaskyne. Len tak pre zábavu som sa pokúsil po vánku vystúpať tak vysoko, ako sa len dalo. Podľa očakávania, nedokázal som prejsť cez strop jaskyne. Ktovie, či nado mnou niekto sedel? Mohol to byť ktokoľvek!

Uvažoval som, čo práve v tejto chvíli robí Elyani. Keby dokázala zostúpiť a stretnúť sa so mnou, tancovali by sme spolu? Pohyby, ktoré ma Felícia vo sne naučila, boli v mojej pamäti stále dokonale jasné. Aké by to bolo, tancovať s Elyani? Povznesené Dračím vánkom, moje telo sa začalo samé od seba pohybovať.

A tancoval som. Na niekoľko minút bol všetok môj smútok zabudnutý. V mysli som bol naspäť v poli hviezd a tancoval harmóniu sfér. Bolo to ohromné, okúzľujúce, kozmické. Môj tanec dýchal nekonečnosťou a Matka Svetla udávala rytmus.

Vivyani ma sledovala, užasnutá a okúzlená nebeskými harmóniami.

„Och, Vivyani, keby som tak bol vedel. Keby som tak bol vedel. Nebol by som ťa opustil a teraz by sme, ty a ja, boli priatelia.“

Zatancoval som jej na rozlúčku a odišiel som.

Keď som sa vrátil do tela, Felícia bola ohromená. „Už? Veď ti to netrvalo ani polhodinu! Našiel si ju?“

Bez slova som išiel a sadol si vedľa nej na matrac z divých bylín.

„Zar, si v poriadku?“ spýtala sa mäkkým hlasom.

Chytil som si hlavu do rúk a rozplakal som sa.

„Nevedel si ju nájsť?“

Zosypal som sa ako malé dieťa. „Našiel som ju!“ triasol sa mi hlas. „Ale… neviem, možno to bolo príliš ľahké.“

Felícia ma objala a ja som si položil hlavu na jej plece. Slzy sa zmenili na Dračiu potopu. „Úbohý Zar-ka!“ urobila sa matersky vrúcnou.

„Keby tu tak bol niekto, komu by si mohol vraziť, hneď by si sa cítil lepšie!“

Zachechtal som sa. „Myslíš?“

„Možno nakoniec ani nie. Počúvaj, čo keby som ti prezradila svoje najlepšie recepty?“

„Vivyani bola taká krásna osoba, som si tým istý! Keby som tak bol vedel to, čo viem teraz, kým bola ešte nažive!“

„Musíme dôverovať Matke Svetla a múdrosti jej činov, priateľ môj,“ kolísala ma v náručí. „S ktorým receptom chceš začať?“

„Matka Svetla…“ zopakoval som. „Môžeme začať so zázvorovou marmeládou?“

7.20 Zjavenie Strážcov

Ako som nasledujúce ráno tancoval čierny tanec na vrchole hory, celým svojím srdcom som volal čistú fontánu, aby mi pomohla nájsť smer. Čo do Svätého Podsvetia odo mňa Džervin chce? Neprišla mi žiadna odpoveď, ale čo ku mne prišlo s absolútnou istotou bolo, že keby Felíciu cestou domov zabili, nikdy by som si to neodpustil. Marek v tomto období roka neorganizoval manévre, ale kraj bol plný Bojovníkov, ktorí dokázali zacítiť nefilimské korenie z veľkej diaľky a nemali žiadne škrupule zo zabíjania pútnikov, ktorí putovali bez ochrany. Vtedy a tam som sa rozhodol zobrať Felíciu naspäť k rieke Jeremícia na severnom okraji kraja, skôr ako sa vrátim na Mount Lorzen.

Keďže som konečne dospel k rozhodnutiu, cítil som sa byť ľahší. Zliezol som dole a hneď ako som sa priblížil ku vchodu do jaskyne, volal som, „Krásna Felícia! Musím ti niečo povedať.“

Felícia bola na nohách, čakala na mňa. „Mlč, muž Zákona. Musím ti niečo povedať prvá.“

Jej hlas bol vážny. Pozrela sa na mňa svojimi úplne modrými očami, „Zar, nádherný priateľ, chcem, aby si ma počúval z výšky, tak ako to niekedy robievaš.“

Obrátil som sa k čistej fontáne.

„Áno, tak! Chcem, aby si si vypočul, čo ti chcem povedať, ale tiež chcem, aby si to pochopil, pretože mi na tebe záleží a milujem ťa. Zar, nevrátim sa naspäť domov. Musím ísť naspäť do Verzazyelovej jaskyne.“

Žiadne myšlienky, len Drak, preglgol som.

„Prosím, pochop to,“ pokračovala. „Keď si bol v Eisraime, strávil si roky úsilím o to, aby si prestal byť spáčom. Nuž, tak ja som ich strávila prípravou na prijatie sily Strážcov. Vrátiť sa do mojej svätyne, potom ako som zlyhala, by učinilo môj život zbytočným, horším ako smrť. Chcem silu Strážcov, Zar. Chcem ju viac ako čokoľvek iné, čo mi život môže dať. Takže o dva dni, pri splne, opäť zostúpim do posvätnej krypty a vyvolám Verzazyelov Vysoký Oheň.“

Nechal som slová na seba niekoľko sekúnd pôsobiť. Potom čistá fontána prehovorila, „Ja by som urobil to isté, Felícia.“

„Viem to. Preto ťa chcem za svojho priateľa.“

Držiac sa čistej fontány, hľadel som na ňu. Stále bola mojím dieťaťom. Poznal som jej telo energie naspamäť, akoby som ho sám stvoril. Myšlienka, že by mohla v krypte zomrieť, zraňovala moje brucho ako rana v Drakovi.

„Slečna Felícia, kňažka Verzazyela, dovolíte mi odprevadiť vás ku vchodu do Strážcovej jaskyne?“

Bola dojatá. „Pán Zar Hnedého Rúcha, bude mi cťou.“

Pozerali sme jeden na druhého, ale už sme nenašli nič, čo by sme chceli povedať. Tak sme sa posadili, aby sme sa naraňajkovali.

Naaranžovala niekoľko jedál a pozvala ma, aby som si sadol k nej na matrac. „Zar, chcem, aby si vyskúšal toto: marinovaný sleď s muškátovým orechom. Celé je to o vplyve, ktorý vložíš do muškátového orecha. Tento je, mimochodom, dosť dobrý.“

„Óooch! Lahodné!“ zvolal som po prvom súste. „Felícia, táto strava je proste z iného kráľovstva! Raz na Mount Lorzen som počul jedného brata rozprávať, že keď chcú z teba Nefilim vytiahnuť tajomstvo, vždy ťa najprv nakŕmia svojimi jedlami, a potom už nedokážeš odolávať. Teraz som pochopil prečo.“

Zachichotala sa. „A čo by si urobil mne, keby si chcel zo mňa vytiahnuť tajomstvo?“ spýtala sa jedným zo svojich zvodných hlasov.

Zmenil som tému. „Ale nenarazíš na pútnikov, keď sa vrátiš do jaskyne?“

„Nie je v tom žiadne riziko. Práve som komunikovala s Ferippem, cez silu Hrotu. Vtedy už budú preč a uistil ma, že niekoľko dní žiadna ďalšia karavána do jaskyne nedorazí.“

„Koľko času budeš potrebovať?“

„Hodinu.“

Hľadiac na vchod do jaskyne, opýtal som sa, „Existuje nejaký dôvod prečo by si sa tentokrát nemala zabiť?“

Zasmiala sa. „Naposledy som urobila obrovskú chybu, pretože som nemala potuchy, akým spôsobom ma sila zasiahne. Ale vďaka bohom,“ dotkla sa ukazovákom špičky môjho nosa, „dostala som druhú šancu.“

„Keby si mi naznačila, o čo sa vlastne pokúšaš, možno by som ti mohol pomôcť nájsť spôsob, ako zvládnuť tú silu. Som veľmi nevzdelaný, čo sa týka sily Hrotu, ale…“

„Zar. Keby sa to, čo vieš ty a čo viem ja, dalo skombinovať, v celom kráľovstve toho neexistuje veľa, čo by nás dokázalo zastaviť.“

To znelo nebezpečne. Naladil som sa na čistú fontánu. „Porozprávaš mi viac o sile Strážcov?“

„Sila Strážcov?“ Zatvorila nádobu s marinovanými sleďmi a starostlivo ju uložila naspäť do tašky. „Korenie, aké si dokážeš len sotva predstaviť! Strážcovia sú mocní anjeli, ktorí sa vyvíjali počas niekoľkých eónov. Existovali dávno predtým, ako boli stvorení ľudia a dokonca ešte skôr ako Matka Svetla dala život bohom.“

Felíciine oči boli také jasné, až mojím Drakom prebehla triaška.

„Oheň je ich doménou. Keď prvýkrát zostúpili na Mount Hermon, Strážcovia prisahali, že poznačia Zem svojím Ohňom. Urobili to niekoľkými spôsobmi. Azazel, vodca Strážcov, ktorému sa nevyrovnal nik okrem Šemyazu, uložil fenomenálne množstvo sily v jaskyni ukrytej v divočine.“

„Dudael, tajné miesto, ktoré sa odvážia hľadať len tí najtvrdohlavejší ľudia!“ zvolal som, spomínajúc si na Pelissorov príbeh, keď všetci bratia kričali, „Choď k Azazelovi a strať sa!“

Prikývla. „Strážcovia tiež rozšírili svoj oheň tým, že mali deti s dcérami ľudí. Nefilimské korenie, táto energia, ktorú nesieme v našej krvi a ktorá nás robí zvláštnymi, nie je nič iné ako Oheň Strážcov.“

„Ale čo dvanásť stôp vysokí obri, ktorí jedia ľudské mäso? Je to rovnaké korenie, ktoré ich urobilo takými, akí sú?“

„Áno. Nedokázali ovládnuť Oheň. Prijali ho príliš veľa! Oheň sa v ich vnútri obrátil nesprávnym smerom. Namiesto toho, aby ich učinil len inteligentnými a mocnými, posilnil ich hnev a ich vášne.“

Uvažoval som, ako asi vyzerá krásna Felícia, keď sa naozaj hnevá.

„Je ešte iný spôsob, akým Strážcovia zasiali svoje ohnivé semeno na Zemi. Zanechali po sebe celú tradíciu okultných znalostí, ktorá bola ďalej prenášaná nefilimskými kňazmi a ktorá učí, ako kultivovať nefilimské korenie. V mojej svätyni, počas viac ako pätnástich rokov, som sa učila ovládať tento Oheň. Teraz nadišiel čas, aby som prijala posledné zasvätenie, od samotného Verzazyela.“

„Ale moja korenistá priateľka, či nepovedal Ferippe, že si porušila Zákon?“

„Pre kňažku Verzazyela je zákonné invokovať Oheň v hlavnej krypte. Ak zlyhá, musí zomrieť Ohňom! Keby si ma zanechal Ferippemu a jeho mužom, jediné, čo by urobili, je to, že by ma nechali opäť zostúpiť do krypty.“

„Čo je presne to, čo chceš aj tak urobiť. Tak prečo si s nimi nezostala?“

„To ráno, v kaňone, keď preskúmal moju energiu, Ferippe navrhol, že by som mala väčšie šance na úspech, keby si ma ešte trochu viac vyliečil.“

Postavil som sa a začal chodiť po jaskyni. „Som naozaj naivný, však Felícia?“

Vyskočila. „Zar, nehovor tak! Vtedy som ťa nepoznala. Teraz ti hovorím veci, aké žiadny Bojovník nikdy nepočul!“

„Dokážeš si predstaviť, čo mi Marek Nezničiteľný povie, keď sa dozvie, že som jednej z Nefilim pomohol ovládnuť najvyššiu silu Strážcov?“

Položila mi svoje ruky na plecia a zakričala na mňa, „Zar, toto je zlé! Zase sa zapletáš do toho hlúpeho pocitu viny, ako keď si stratil Vivyani.“ Pozerajúc na mňa, urobila svoj hlas veľmi mäkkým a dodala, „Tento pocit viny nie je žiadnou múdrosťou, priateľ môj, ale hlasom temnej strany.“

Z najvyššieho miesta čistej fontány som vedel, že má pravdu. Chytila ma za ruku a primäla ma sadnúť si k nej na matrac.

„Počúvaj Zar, keď si ma liečil, to, s čím si bojoval, bol Oheň Strážcov. A zvíťazil si!“

„Stavím sa, že to je presne to, čo tvoj Zákon hovorí, že má žena povedať, keď chce, aby s ňou prian súhlasil.“

Zachichotala sa a ignorovala moju poznámku. „Je tu ešte niečo, na čo musíš pamätať, Zar. Vo Verzazyelovej jaskyni, kedy si ma našiel? Hneď potom, ako si sa opýtal Strážcu, čo od teba chce. To bol ďalší dôvod, prečo Ferippe chcel, aby som zostala s tebou.“

Silno som zažmúril oči. „Felícia, boli sme s Lovcami menej ako päť minút. Znie to, akoby si sa s Ferippem rozprávala celé hodiny. Čo do Podsvetia sa tu deje?“

„To je sila Hrotu. Umožňuje vymeniť si veľa dojmov za veľmi krátky čas. Čo som ti povedala v kaňone, bola pravda. Povedala som Ferippemu o tebe všetko — všetky príbehy, ktoré si mi rozprával dva dni.“

„Táto sila Hrotu, môžeš ju používať aj z diaľky alebo musíš byť v blízkosti človeka?“

„Sila Hrotu operuje mimo priestor, preto ju ani nemôžeš zachytiť cez tmu viditeľnú. Vzdialenosť nehrá žiadnu úlohu.“

Chytil som si rukami hlavu. „Taký naivný chlapec!“ pomyslel som si. „Každopádne, ako môže byť niekto nebezpečný, ak nepozná silu Hrotu?“

„Naučili Strážcovia ľudí aj sile Hrotu?“ opýtal som sa.

„Áno aj nie. Sila Hrotu bola na zemi prístupná ešte pred zrodom kráľovstva, ale ľudia boli príliš tupí nato, aby ju používali. Keby nebolo zjavenia Strážcov, trvalo by eóny, kým by ľudia dosiahli na jej úroveň.“

„Keby nebolo zjavenia Strážcov, čo by bolo z kráľovstva?“ povzdychol som si.

Felícia sa usmiala. „V našom Zákone je hymna, ktorá hovorí,

Čo by bolo z ľudí, keby im Asaradel Strážca neodhalil mesačný cyklus?

Čo by bolo z ľudí, keby im Barkayal Strážca neodhalil rytmy času?

Čo by bolo z ľudí, keby im Akibel Strážca neodhalil umenie čítania znamení a predzvestí?

Čo by bolo z ľudí, keby im Amazarek Strážca neodhalil používanie koreňov?

Čo by bolo z ľudí, keby im Šemyaza Strážca neodhalil umenie inkantácií?

Čo by bolo z ľudí, keby im Azazel Strážca neodhalil umenie spracovania kovov a drahokamov, výroby zrkadiel, farbenia látok?“

„Ale ak boli Strážcovia takí múdri,“ pýtal som sa, „ako to, že ich zjavenie bolo nasledované všetkými tými vojnami, všetkým tým chaosom a pustošením?“

„Strážcovia darovali ľuďom Oheň. Ľudia Oheň hlúpo zneužili a potom obviňovali Strážcov za zlo, ktoré sami vytvorili.“

Nastalo ticho.

„Mohlo to byť tak, že ľudia neboli pripravení a Strážcovia prišli priskoro?“ spýtal som sa.

„Muž Zákona, povedz mi niečo o svojom učiteľovi, Majstrovi Džervinovi Hnedého Rúcha. Chce, aby si prestal byť spáčom v priebehu dvesto životov alebo v tomto živote?“

„Majster Džervin má rád, keď sa veci hýbu rýchlo. Preto musel byť so mnou taký trpezlivý.“

„Tak mi potom povedz, muž Zákona, aký svet by si chcel radšej: nudný svet bez vojen alebo ten s krásnou a živou Slečnou Elyani a jej priateľkami Bieleho Orla? Ak by Strážcovia nikdy nezostúpili, možno by bolo menej vojen. Ale boli by v kráľovstve nejaké veci, ktoré pre teba niečo znamenajú?“

Na chvíľu som nevedel, čo povedať. „Nakoniec, ak sa to všetko stalo, možno to bola vôľa nášho Pána Melchisedeka,“ dumal som. „Koľko týchto Strážov vlastne dokopy zostúpilo?“

„Zákon hovorí, že ich bolo dvesto, vedených Azazelom a Šemyazom.“

„Prišli všetci naraz?“

„Podľa tradície zostúpili všetci naraz na Mount Hermon. Ale v skutočnosti, čas pre Strážcov neznamená to isté čo pre ľudí. Môžu sa rozhodnúť, že urobia niečo naraz a z ich pohľadu sa to tak aj stane. Ale pre nás, ľudské bytosti, sa to javí, akoby to prebiehalo v rôznych časoch.“

„To znie presne ako sila Hrotu,“ poznamenal som. „Povedz mi niečo viac o tejto ohnivej sile, ktorú sa snažíš ovládnuť. Úplne to zničilo tvoje telo energie, nikdy som nič také nevidel. Ako sa to stalo?“

„Verzazyelova horúčka, tak sa to nazýva. Vo vnútri mojej energie bol zapálený Veľký Oheň — oveľa väčší ako som dokázala zvládnuť. Ale urobila som chybu, keď som sa ho snažila ovládnuť zo svojho Hrotu, namiesto toho, aby som vystúpila do Hrot-ovosti Strážcov.“

„Táto Hrot-ovosť Strážcov je to isté ako sila Hrotu?“

„Áno aj nie. Sila Hrotu Strážcov je o toľko intenzívnejšia v porovnaní s ľudskými bytosťami, že sa sotva môže nazývať rovnakým menom.“

„Takže, aký je teraz tvoj plán?“

„Namiesto toho, aby som sa snažila prijímať Verzazyelovu silu cez svoj Hrot, musím vystúpiť na jeho úroveň.“

„Mm… Choď k Verzazyelovi…“ neodolal som narážke.

„…a radšej sa nestrať,“ zasmiala sa.

„Ako sa pozdvihneš na Verzazyelovu úroveň?“

„Existuje rituál, ktorým sa aktivujú sily, ktoré sú ukryté vo Verzazyelovej jaskyni. Potom sa to celé udeje pomocou vysokej intenzity sily Hrotu.“

„Vystúpiť na úroveň Strážcov… o tomto je sila Hrotu?“ opýtal som sa.

„Nielen o tom. Sila Hrotu je princíp rozšírenia vedomia. Umožňuje ľudským bytostiam prekročiť obmedzenia ich rozumu a pozdvihnúť sa na úroveň bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov. Keď oslovia vyššie bytosti bez sily Hrotu, ľudia sú ako mravce, ktoré sa snažia rozlúštiť hymny Zákona. Môžu ich z diaľky počúvať, ale nikdy nepochopia ich význam.“

„Čo sa s tebou stane, ak uspeješ?“

„Spoznám myseľ Verzazyela. Budem schopná zjednotiť sa s jeho vedomím, a tak spoznať mystériá, ktoré ľudia nedokážu uchopiť. Budem vidieť budúcnosť a vzdialenú minulosť kráľovstva, mystériá starobylej Zeme, tajomstvá bohov a povahu Lietajúcich Drakov…“

„To znie nebezpečne,“ povedal som.

„Aj je, môj nádherný priateľ. Mimochodom, vieš prečo sú nazývaní Strážcami?“

„Nie, prečo?“ spýtal som sa.

„Pretože nikdy nespia.“

„Tak toto je pokušenie!“ pomyslel som si, hľadiac do jedného rohu jaskyne.

7.21 Verzazyelova hymna k Lietajúcim Drakom

„Ja, Verzazyel Strážca,

Krotiteľ Ohňa,

Ja, Verzazyel veľký,

Mocný a najvyšší po Rannej Hviezde,

Cez vysoké siete galaktického priestoru,

Volám vás,

Lietajúci Draci za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti.

Vypočujte moje Slovo!

Odpovedzte na moje volanie!

Semeno, ktoré ste dávno zasiali v sieti Zeme,

Pomaly dozrelo v rytmoch času

A čoskoro k vašej radosti rozkvitne.

Ó, mocné galaktické sily, jedného z vašich synov

Chcem pozvať, aby mohol mať účasť na mojej sláve.

Ó, Lietajúci Draci, uzavrite so mnou spojenectvo!

Nech sa ohromný Oheň, ktorí Strážcovia ovládli

Spojí s nezmernou hĺbkou vašich síl.

Kto vo sférach — hrdina, boh, či anjel,

By sa nám dokázal postaviť?

Nech je váš syn našou zmluvou.

Neodolateľným Ohňom Strážcov

Ho obdarujem.

Učiním ho víťazom v hrách Zeme,

Hrdinom medzi ľuďmi,

Kniežaťom obdareným všetkým darmi kráľovstva,

Šampiónom predurčeným vyzvať samotných bohov.

Zviazaný s mojím Ohňom,

Nech sa stane pýchou môjho druhu,

A žiarivým heroldom vašej inteligencie,

Vysoko sa týčiacim svetlom pre obyvateľov týchto sfér.

Ó, Lietajúci Draci, vypočujte moje slovo a odpovedzte mi!“

Spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti, Hlas Lietajúcich Drakov v okamihu odpovedal:

„Pozdravujeme ťa, Verzazyel Strážca!

Vskutku mocný je tvoj Oheň,

Hoci mladý na rebríku nekonečnosti.

Nech ti Matka Svetla poďakuje za tvoje pozvanie,

Ktoré odmietame.

Tohto nášho syna

Sme zverili Hromu, nášmu spojencovi,

A s Hromom aj zostane,

Lebo nie je našou vôľou spojiť sily s tvojou plamennou slávou.

Neželáme si, aby náš syn kráčal cestou tvojej horúčky.

S tvojím Ohňom nebude zviazaný.

Nech ho Matka Drakana Hlbočiny

Spojí tak, ako si to Ona želá,

Lebo je múdra a pozná našu vôľu.

Zbohom, Verzazyel Strážca,

A nech ťa Veľké Svetlo Zmilovania ochraňuje

Na preťažkej ceste, ktorú si si pripravil.“

7.22 Posledná večera

Verzazyelovu jaskyňu sme dosiahli dve hodiny pred západom slnka.

Felícia ma zobrala za ruku. „Milujem túto fázu mesiaca, keď sa tma viditeľná naplní belavou žiarou splnu.“

„Prišiel čas povedať zbohom, Felícia?“ opýtal som sa, stojac na Drakovi, aby sa môj hlas netriasol od emócií.

„Ani náhodou, muž Zákona! Najprv mám pre teba prekvapenie.“

Od svojich najranejších rokov som prekvapenia neznášal. „Prekvapenie, Felícia? To znie príjemne. Čo je to?“

„Potrebujem hodinu na jeho prípravu. Čo keby si teraz išiel tancovať na vrchol kopca a prišiel za mnou neskôr?“

Napriek svojej horolezeckej vášni, rozhodol som sa, že vrchol Verzazyelovho kopca rozhodne nie je bezpečným miestom na čierny tanec. Namiesto toho som sa vydal na prechádzku do susedných kaňonov. Oblasť bola bezpečná a čistá. Ferippeho pútnici odišli deň predtým a ďalšie tri dni sa tu nemohla vyskytnúť žiadna iná skupina Nefilim.

Okolo západu slnka, keď som sa vrátil k vysokým štíhlym skalám, ktoré označovali vchod do Verzazyelovej ríše, z diaľky som videl, že Felícia na mňa čaká na terase pred Strážcovou jaskyňou.

Ako som k nej šplhal nahor, bol som ohromený. Felícia bola oblečená v omračujúcich modrých šatách, rovnakých, aké mala v tanečnom sne. Bol som šokovaný jej krásou. Jej vlasy boli naaranžované v zložitých vrstvách a mejkap bol ešte prepracovanejší ako zvyčajne. Jej pokožka žiarila a oči mala jasné ako polia hviezd.

„Pripravila som pre teba večeru. Máme kopec času. Dole do krypty nepôjdem pred polnocou,“ povedala.

„Vidím, že si našla medailón,“ povedal som. Mala oblečené rovnaké šaty s hlbokým výstrihom ako vo sne.

„Nič také ako som dala tebe, Zar! Toto je len veľmi jednoduchý prívesok z mäkkého kameňa, ktorý tu pre mňa Ferippe nechal v taške, spolu s ďalšími vecami, o ktoré som žiadala.“ Ukázala na bielu látku, ktorú prestrela na skale. Bolo tu zapálených aspoň dvadsať sviečok a raz toľko tanierov a džbánov naplnených sušeným ovocím, orechmi a zmesami všetkých farieb. Ponúkla ma, aby som sa pred ňu posadil.

„Felícia, toto je neuveriteľné! Bohovia sú mojimi svedkami, vyzeráš presne ako v mojom sne. Vtedy som si neuvedomil, aká si nádherná.“

Felícia neodpovedala, ale urobila svoje modré oči takými jemnými, až som cítil, ako sa môj Drak roztápa. Do jemne tepanej orichalkovej šálky mi naliala zelený nápoj.

„Magický?“ usmial som sa na ňu a tváril sa, že podozrievavo oňuchávam nápoj.

Jemne predstierala rozhorčenie, „Zar, dokážeš si predstaviť, že by som ti niekedy niečo také urobila?!“

Obaja sme sa zasmiali.

„Och môj Pán Melchisedek!“ zvolal som po prvom dúšku. „Toto je jednoducho božské! Čo je v tom?“

Pokrútila hlavou. „Už si zo mňa vytiahol príliš veľa tajných receptov. Poď, chcem, aby si ochutnal tieto uhorky nakladané v mede. Tentokrát k nim máme aj škoricovú omáčku.“ Vložila do mojich úst plnú lyžicu zmesi.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Felícia, máš pravdu, so škoricovou omáčkou je to naozaj rozdiel. Toto je najlepšie jedlo v celom kráľovstve! Aj keď myslím, že stále mám najradšej zázvorovú marmeládu.“

Plná lyžica nebeskej marmelády už bola na ceste do mojich úst.

„Toto naozaj robí niečo s mojím Drakom,“ vzdychol som.

„Teraz vyskúšaj toto,“ podala mi ďalší tanier.

„Dosť!“ prosil som po niekoľkých jedlách, „Začína sa mi z toho točiť hlava!“

„Neuťahuj si zo mňa!“ povedala jemne a urobila na mňa grimasu. „V tvojom sne, čo sme tam jedli?“

„Nejedli sme, iba sme tancovali. Ty si ma učila.“

„Učila som ťa dobre?“

Zasmial som sa. „Felícia, ten sen bol najkrajším dňom celého môjho života! Stále nemôžem uveriť tomu, ako reálne som to pociťoval. Omnoho reálnejšie ako realitu.“

„To vďaka tomu, že si bol v priestore Strážcov. Sníval si vo Verzazyelovej mysli,“ objasnila.

„Ak takto vyzerá Strážcov sen, potom rozmýšľam, ako asi vyzerá ich bdelé vedomie. Musí to byť hrozivé,“ žasol som.

„To aj je.“ Podala mi ďalšiu šálku. „Daj si ešte trochu zeleného nápoja.“ Napila sa so mnou a spôsobila, že v jej vlasoch sa roztancovali striebristé vlnky svetla.

Potom zabodla svoje živé modré oči do mojich. „Ak chceš vedieť, aké je Verzazyelove vedomie, môj krásny priateľ, všetko čo musíš urobiť, je vojsť so mnou.“ Luskla prstami a ukázala na vchod do jaskyne, ktorý bol len dvadsať zákonných stôp ďaleko.

Zasmial som sa. „Ale ja predsa nie som kňaz Verzazyela! Nevedel by som, čo robiť.“

„Zar, je tu niečo, čo ti musím povedať.“ Odmlčala sa.

Nadišla noc, jedna z tých sladkých balzamových nocí južných krajov a my sme sa kúpali v mesačnom svetle splnu.

„Zar, uvedomuješ si, že keď si ma našiel, v krypte zúril Oheň Strážcu? Každý normálny človek by sa zrútil a zomrel.“

Pokrčil som plecami. „Bojovníci sú tuhí!“ Vpíjal som do seba jej prítomnosť. Zdalo sa, že sama žiari ako svetlo Mesiaca. A ja som cítil, ako to vo mne vrie. Bolo to jedlom alebo splnom?

„Ani náhodou, muž Zákona! Ak si v krypte prežil, bolo to preto, že to Verzazyel chcel.“

Rozosmiala ma. „Musel chcieť, aby som ťa našiel. Kto by inak zachránil jeho najkrajšiu kňažku?“

Podala mi ďalší nápoj — tentokrát oranžový. „Zar, uvedomuješ si, že si čelil Ohňu Strážcov a prežil si?“

„Felícia, ako sa volá tento nápoj? Je skoro taký dobrý ako vody riek života!“

„To je ‘nádherný východ slnka’, o ktorom som ti hovorila.“

Sledoval som ligot sviečok v jej očiach.

„Zar, aký dar prinesieš naspäť Džervinovi, keď sa vrátiš do Eisraimu?“

Pohladil som si bradu a vzdychol si, „Neviem. Čo myslíš ty?“ Bol som uprostred úvahy, keď som si uvedomil, „To je ono! To je ono! Konečne to viem! Viem si žmoliť bradu presne tak, ako to robí Džervin!“

Felícia sa zasmiala.

„Nie, vážne! Chcel som to vedieť už celé roky!“

Jemne mi pohladila bradu. „Ak sa taký úspech dá dosiahnuť len tým, že večeriaš pred jaskyňou, dokážeš si predstaviť, čo by sa mohlo stať, keby si so mnou zostúpil do krypty?“

„Felícia, myslíš to vážne?“

Otvorila na mňa svoje úplne modré oči, „Myslím to veľmi vážne, Zar. Poď so mnou!“

Útok bol sladký. Hlboko mnou pohol.

„Zar, Oheň Strážcov je jednou z najnebezpečnejších vecí na Zemi. Ako viac by si dokázal uspokojiť svojho učiteľa, ako tým, že by si ho ovládol?“ Čakala. „Strážcovia nikdy nespia!“

Jej slová na mňa zapôsobili. Potichu som premýšľal. „Ale, moja krásna priateľka,“ odpovedal som nakoniec, „ja nie som jedným z Nefilim. Nenesiem vo svojej krvi vaše korenie. Prečo by ma chcel Strážca zasvätiť do svojej sily?“

„Verzazyel ťa neodmietne. Viem to. Opýtala som sa ho na to.“ Počkala, kým strávim jej slová. „Zar, toto bol význam sna, ktorý ti poslal: poď a tancuj so mnou v krypte a dnes v noci prijmeš viac sily, ako si si kedy myslel, že môže existovať. Ty a ja, spolu ovládneme Oheň, vstúpime do Strážcovej mysle, spoznáme minulosť, budúcnosť a mystériá sfér. Zar, zo svojich študentských rokov až príliš dobre poznáš chuť porážky. Táto sila z teba urobí víťaza v hrách Zeme — hrdinu medzi ľuďmi. S pomocou tvojej Matky Drakany by sme dokonca mohli nájsť Dudael, skryté miesto v divočine a ovládnuť Oheň Azazela. Potom by už neexistovali žiadne hranice. Mohol by si sa stať kniežaťom, šampiónom, vyzvať samotných bohov.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Žiadaš ma, aby som išiel k Azazelovi!“

„Áno, ale so mnou,“ ponúkla mi a cítil som, že to myslí úprimne. „Zar, milujem ťa.“

Vyšiel som tak vysoko v čistej fontáne, ako som len dokázal, a udržiaval svoje ticho, hľadiac do jej očí.

Vstal som a kráčal ku vchodu do jaskyne. „Taká malá jednoduchá jaskyňa!“ obrátil som sa tvárou k nej. „Vieš, keď som sem prvýkrát prišiel, steny vo vnútri boli všetky zapečatené. Bol som dosť sklamaný, po všetkých tých neobyčajných príbehoch, ktoré som počul.“

Felícia vyskočila a spustila pritom lavínu striebristých vĺn vo svojich vlasoch. Podišla veľmi blízko ku mne. „Len poď so mnou dovnútra a ja ti ukážem, ako v tejto jaskyni otvoriť viac dverí, ako si doteraz videl v akomkoľvek príbytku v kráľovstve. Jaskyňa sa zmení na obrovskú halu, rozsvietenú ako polia hviezd.“

„Ale kam vedú všetky tieto dvere? Sú tieto chodby vytesané v skale?“ spýtal som sa.

„Nie. Dvere vedú do Strážcovej mysle.“

Išiel som naspäť ku sviečkam. „Rozprávaš mi veľa svojich tajomstiev, krásna Felícia.“

„Chcem ti povedať viac. Pýtaj sa ma!“

Posadil som sa, zamyslený.

„Môj drahý priateľ, pomocou sily jaskyne ti môžem ukázať udalosti minulé alebo dokonca budúce, ako sú už zaznamenané v archívoch času. Nemusíš dokonca ani vojsť do jaskyne. Len drž mäkký kameň, ktorý som ti dala.“

Žmolil som si bradu, zvedavý. Prišla si sadnúť na moju pravú stranu a zatvorila mi ľavú ruku na mäkkom kameni, ktorý mi visel na krku. „Čo by si chcel vidieť, Zar?“

„Bude to ďalší sen, ktorý ma na týždeň pohltí?“ smial som sa.

„Zar-ka, si s kňažkou Verzazyela, ktorá presne vie, čo robí! Bude to trvať len niekoľko minút, bez ohľadu na to, aká dlhá bude epizóda. Tak či onak, môžeš si pozrieť len niekoľko obrazov, a potom mi povedať, aby som to zastavila.“

„Čo keby som chcel vidieť, ako moji priatelia Bieleho Orla prijali Vivyaninu dušu, potom ako som im ju doniesol?“

Felícia zavrela oči a naladila sa vysoko nad svojou hlavou. „Len zavri oči, Zar!“ nakázala mi.

Okamžite sa pred mojimi zatvorenými očami objavila mladá žena oblečená v dlhých bielych šatách.

„Je krásna! Je to Elyani?“ opýtala sa Felícia.

„Nie. Neviem, kto to je.“

Mala dlhé rovné tmavé vlasy a bola na kolenách, uprostred kopy trosiek. Jej telo sa otriasalo od ťažkých vzlykov, keď v zúfalstve volala, „Ja som im to hovorila! Prečo ma nepočúvali?“

„Ak ju nepoznáš, nemám radšej víziu zastaviť?“ navrhla Felícia.

„Nie! Počkaj!“ zvolal som. „Poznám túto ženu! Jej meno je Teyani. Je to Elyanina učiteľka. Je veľmajsterkou rádu Bieleho Orla a jedna z najmocnejších magičiek celého kráľovstva. Ale toto muselo byť najmenej pred dvadsiatimi rokmi!“

Mladá Teyani bola zaplavená smútkom, „Ó, Biely Orol bohov, pomôž! Viem, že si ma varoval, ale oni ma nechceli počúvať! Čo mám teraz robiť? Pomôž mi! Pomôž mi!“

Okolo nej bola scéna úplného spustošenia — nevýslovne zdemolovaný kamenný dom, všade tlejúce trosky, šeď a dusivý dym, ktorý hrdúsil hmly.

„Pozrieme si to ešte ďalej?“ spýtala sa Felícia.

„Pravdaže chcem vidieť viac!“

~ Tak končí Kniha Nefilimského Korenia ~

Koniec Prvého Zväzku

Poznámky

1. Melchisedek — Boh, stvoriteľ a vládca všetkých bytostí, ktoré patria k rovnakému vývojovému rebríku ako ľudské bytosti. Pán Melchisedek je k Zemi (a súvisiacim sféram) v rovnakom vzťahu ako Bezbytostný Boh k stvoreniu ako takému.

2. Pozn. prekl. — Angličtina, rovnako ako slovenčina, používa, na rozdiel od atlantského jazyka, dve rôzne slová na označenie blesku a hromu. Keď sa v texte uvádza Hrom, s veľkým H, myslí sa tým vždy blesk aj hrom spolu. Preto sa na niektorých miestach odkazuje na Majstrov Hromu ako nositeľov blesku.

3. Sféry Výšin — nachádzajú sa nad svetom bohov (duchovná a praduchovná ríša). Na rozdiel od sveta bohov, sféry Výšin sú večné, nepodliehajú rozkladu, dokonca ani na konci kozmického cyklu.

4. Diaľavy, sféra diaľav — sféry, ktoré sa nachádzajú za sférami Melchisedeka

5. Lietajúci Draci — obrovské a starobylé kozmické inteligencie, ktoré obývajú sféry diaľav a patria do odlišného vývojového prúdu ako je ľudský.

6. Biely Orol — veľký anjel Výšin. Princíp vysokej vertikálnej ašpirácie, nepodmienenej lásky a nadosobného otvorenia sa. Jeho manifestáciou vo svete bohov je Biely Orol bohov.

7. Podsvetia — nefyzické sféry, ktoré sa nachádzajú pod hmotnými svetmi. Vo vrchných vrstvách Podsvetí sa nachádzajú jaskyne zúfalstva. Hlbšie dole sú myriady svetov prekypujúce životnou silou a zázrakmi.

8. Bohovia — bohovia, písané s malým začiatočným písmenom, kvôli odlíšeniu od Jediného Boha. Bohovia žijú vo sférach trojuholníka, pod sférami Výšin.

9. Hlas — písané s veľkým H, Hlas odkazuje na mimoriadne sily, ktoré atlantskí zasvätenci projektovali svojím hlasom, a pomocou ktorých dokázali liečiť a mocne ovplyvňovať svoje prostredie rozličnými spôsobmi.

10. Svet bohov — nachádza sa pod sférami Výšin a nad prechodnými (astrálnymi) svetmi, zodpovedá bytostnej sfére (kruh bytostného).

11. Pradávne Dni Zeme — Lemúria, epocha, ktorá predchádzala Atlantídu.

12. Filosterop — jedno z mnohých zvierat, ktoré vyhynuli potom, ako sa zrútili atlantské energetické polia.

13. Astrálna sféra — to, čo sa bežne označuje ako ‘astrálne svety’, zodpovedá v Atlantským Tajomstvám tme viditeľnej a prechodným svetom.

14. Tma viditeľná — astrálna sféra, ktorá je najbližšia k fyzickej sfére. Tma viditeľná je prvá z prechodných svetov.

15. Jaskyne zúfalstva — najvrchnejšia vrstva Podsvetí. Na rozdiel od zvyšku Podsvetí, nie sú to nádherné miesta plné zázrakov, ale pekelné priestory, v ktorých duše zdanlivo nekonečne putujú a podstupujú rôzne druhy utrpenia, ako v Danteho pekle (Božská komédia).

16. Orichalk — kov. Podľa Platóna, Atlanťania považovali orichalk za druhý najcennejší kov po zlate.

17. Bezbytostný Boh — Boh. Bezbytostný Boh je k stvoreniu ako takému v rovnakom vzťahu ako Pán Melchisedek k rebríku svetov, ku ktorému patria ľudské bytosti.

18. Sila Hrotu — supermentálne sily aktivované cez centrá energie nad hlavou.

19. Telo energie — éterické telo alebo rovina životnej sily (prána v Sanskrite, čchi v čínskej filozofii)

20. Prian — nefilimské slovo označujúce muža s veľkou vôľou, schopného mimoriadnych činov, extra trieda.

21. Akibel — Strážca, ktorý ľudským bytostiam zjavil vedu o znameniach a predzvestiach.

22. Stĺpec Ducha — stĺpec energie, ktorý stúpa donekonečna nad hlavou, ako nahor stúpajúce rozšírenie korunnej čakry.

Samuel Sagan

Spiaci, Zobuď sa!

Z anglického originálu Sleeper, Awaken!, preložil Ing. Peter Bezemek.

Vydal AEON GROUP, Banská Bystrica, v roku 2017.

Jazyková korektúra Mgr. Mária Bezemková.

Obálka, grafická úprava Jaromír Grich.

kontakt@aeon.sk

ISBN 978-80-89285-10-5

OBSAH

POĎAKOVANIE

Poznámka k používaniu kurzívy

Atlantské Tajomstvá — Tetralógia

1 — Kniha Začiatkov

1.1 Zem Príchodu — návšteva Lietajúceho Draka

1.2 O sedemdesiatpäťtisíc rokov neskôr, Atlantída, svätyňa Eisraimu

1.3 Muž, ktorý vyhovel osobnej žiadosti Barkhan Zéra

1.4 Veľká Obeta nositeľa blesku

1.5 Mýtus stvorenia nositeľov blesku

1.6 Archív a chrám v Poliach Pokoja

1.7 Džervinove druhé stretnutie s vyslancom Ahrimana

2 — Kniha Blažených Spiacich

2.1 O tridsať rokov neskôr, na juhovýchodnom pobreží Atlantídy

2.2 Atlantské školenie, prvé roky

2.3 Ako zmizla z môjho života hudba

2.4 Rast v Zákone

2.5 Veľká súťaž

3 — Kniha Volania Osudu

3.1 Volanie osudu

3.2 Nezákonne ďaleko

3.3 Horúčkovitá noc

3.4 Hodina Boha, keď volá Pán Melchisedek

3.5 Džervin prekabáti kráľovho zástupcu

3.6 Smrť Orlona, syna Orlona

3.7 Recepcia na radnici mesta Šeringa

4 — Kniha Lososového Rúcha

4.1 Prvé dni vo svätyni Eisraimu

4.2 Tréning kňaza Lososového Rúcha

4.3 Zázraky zázrakov, Zákon Melchisedeka

4.4 Ohňové rituály

4.5 Roky ohňových rituálov

4.6 Tma viditeľná

5 — Kniha Mystérií Eisraimu

5.1 Cestovanie — prvé zasvätenie

5.2 Lermon Hnedého Rúcha

5.3 Štvorec, prechodné svety, trojuholník

5.4 'Niečo', čo mi unikalo

5.5 Kontrolór priestoru Frečer

5.6 Spiaci, zobuď sa!

5.7 Čistá fontána

5.8 Rozpoznávanie prítomností a žiadanie o vstup

5.9 Čistá fontána pozná srdce Zákona

5.10 Blob-ľudia a korene Zákona

5.11 Biele ovocie

5.12 Pre prebudeného existuje mnoho ciest

5.13 Nezákonná panika

5.14 Predosobná blaženosť v kaplnke Melchisedeka

5.15 Markine oči

5.16 Modré kňažky

5.17 Vzdialené hlasy

5.18 Nebesá Zjavenia

5.19 Vedený Matkou Svetla

5.20 V Rúchu

5.21 Začiatok nového života v Zákone

5.22 Kostra v sarkofágu

5.23 Tírta výlet

5.24 Prekvapenia

5.25 Pošlite ich do pekla, a nebudú vedieť, ako vám poďakovať

5.26 Pripravený zomrieť

5.27 Predbežná smrť

5.28 Zostup

5.29 V kráľovstve

5.30 Podsvetie Ešte Hlbšie

5.31 Nádeje

5.32 Ilúzie

5.33 Ťažké časy

5.34 Kozmologické záblesky

5.35 Vitaj v osobnom štádiu

5.36 Proroctvo Bieleho Orla

5.37 Opustená kňažka

5.38 Študent v Hrome

6 — Kniha Veľkého Draka Hlbočiny

6.1 Synovia Draka

6.2 Fileon, syn Fileona

6.3 Dračí tanec

6.4 Dračia opica

6.5 Uvoľni sa a premeškaj svoj osud

6.6 Muž s nebezpečným úsmevom

6.7 Legenda o Lorzenovi

6.8 Eisraim, kaplnka Bieleho Orla

6.9 V útrobách Draka

6.10 Hymna Bieleho Orla k Veľkému Drakovi

6.11 Hlas Draka, ktorý je hromom Zeme

6.12 Eisraim, Teyanin apartmán

6.13 Vzkriesený Drakom

6.14 Eisraim, Teyanin apartmán

6.15 Dych Draka

6.16 Kŕmený Drakom

6.17 Na vrchole Lorzenovej hory

6.18 Prekročenie brány Draka

6.19 Čierny tanec

6.20 Nerob, nechaj urobiť Draka!

6.21 Fontána hore, hora dole

6.22 Podsvetie Ešte Hlbšie

6.23 Od strachu zo smrti k smrti strachu

6.24 Marek Nezničiteľný

6.25 Lubu a tri škaredé nefilimské sestry

6.26 Pach Nefilim

6.27 Nefilimskí Lovci

6.28 Od Hlasu k Hlasu

6.29 Tréning v nových zbraniach

6.30 Flosterov dar

7 — Kniha Korenia Nefilim

7.1 Hymna Felície k Verzazyelovi Strážcovi

7.2 Rituálna vražda

7.3 Čierna nočná mora

7.4 Jaskyňa Verzazyela Strážcu

7.5 Eisraim, kaplnka Bieleho Orla

7.6 Verzazyelova jaskyňa — kozmický tanec

7.7 Stretnutie v Červenom Kaňone

7.8 Matka, odovzdanie sa a Hrom Zeme

7.9 Hymna Drakany Matky ku všetkým jej tvorom

7.10 Brána starostlivosti

7.11 Prvý rozhovor s Felíciou

7.12 Zákon je Zákon

7.13 Kúzlo uhoriek nakladaných v mede

7.14 Hostina v divočine

7.15 Nefilimské korenie

7.16 Záblesky vedenia Strážcov

7.17 Eisraim, kaplnka Bieleho Orla

7.18 Veľký Bojovník

7.19 Verzazyelov dar

7.20 Zjavenie Strážcov

7.21 Verzazyelova hymna k Lietajúcim Drakom

7.22 Posledná večera

Poznámky